ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2798/23
Провадження №2/477/153/24
09 липня 2024 року Жовтневий районний суд Миколаївської області
у складі: головуючого у справі судді Глубоченка С.М.,
за участю секретаря судового засідання Резуник Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей та сім`ї Бишівської сільської ради Київської області
про позбавлення батьківських прав,
11 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В обґрунтування позову посилається на те, що з 16 вересня 2005 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 . Як вказує позивач у своєму позові, починаючи з березня 2022 року він разом з дітьми переїхав на постійне проживання до с. Козичанка Фастівського району Київської області. У свою чергу, відповідач почала проживати окремо від нього та їхніх спільних дітей та з цього часу не приймає участі у вихованні дітей, не піклується про їх розвиток, не надає допомоги на їх утримання та фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, що спонукало ОСОБА_1 звернутися до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 11 жовтня 2023 року провадження у справі відкрито та розпочато підготовче провадження.
Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 25 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишено без розгляду.
В судове засідання 09 липня 2024 року позивач та його представник адвокат Гладченко А.В., будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи не з`явилися, подавши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.
У вступному слові та в поясненнях по суті позивач та його представник вказували, що відповідач ОСОБА_2 з часу повномасштабного вторгнення та початку бойових дій на всій території України не виконує батьківські обов`язки відносно їх спільних дітей, разом з родиною не проживає, її місце проживання невідоме. З вказаного часу ОСОБА_2 не цікавиться долею дітей, не спілкується з ними, будь-якої допомоги не надає. Зазначали, що ОСОБА_2 , як матір дітей веде той спосіб життя, який не поєднується з наявністю у неї двох дітей в родині, не цікавиться станом здоров`я дітей, не допомагає позивачу у піклуванні за дочкою, яка потребує постійного стороннього догляду.
Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання по розгляду цієї цивільної справи жодного разу не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомила, відзив не подала.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служби у справах дітей та сім`ї Бишівської сільської ради Київської області у судове засідання не з`явився, надіславши до суду висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 її батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 09 липня 2024 року постановлено розгляд справи здійснювати в заочному порядку за правилами загального позовного провадження.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16 вересня 2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відомостями, зазначеними у паспорті громадянина України ОСОБА_1 .
Від шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 відповідно.
Згідно довідки старости Козичанського старостинського округу Бишівської сільської ради Фастівського району Київської області №185 від 14 вересня 2023 року, ОСОБА_1 як внутрішньо-переміщена особа проживає в с. Козичанка, Фастівського району Київської області разом зі своїми дітьми: сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до характеристики учениці 7-го класу Козичанської гімназії Бишівської сільської ради ОСОБА_3 , 2011 року народження, остання з 01 вересня 2022 року навчається у інклюзивному класі гімназії та має супровід асистента вчителя. За змістом цієї характеристики вбачається, що ОСОБА_3 проживає у неповній родині з батьком та старшим братом.
За змістом довідки №28, виданої КНП «Бишівський ЦПМСД» Бишівської сільської ради Київської області та висновку №28 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого КНП «Бишівський ЦПМСД» Бишівської сільської ради Київської області від 21 вересня 2023 року, вбачається що неповнолітня ОСОБА_3 , яка проживає в с. Козичанка Фастівського району Київської області потребує постійного стороннього догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Як вказує позивач у своєму позові, починаючи з березня 2022 року, відповідач, як матір дитини, проживає окремо від родини, та її місцеперебування невідоме, внаслідок чого остання свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини не виконує, догляду за нею не здійснює, допомоги не надає.
Рішенням виконавчого комітету Бишівської сільської ради Фастівського району Київської області, як органу опіки та піклування, затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За змістом вказаного висновку вбачається, що з березня 2022 року ОСОБА_1 проживає окремо від ОСОБА_2 , а їх спільні діти проживають разом з позивачем в с. Козичанка Фастівського району Київської області та перебувають на його утриманні. Відповідач ОСОБА_2 разом з родиною не проживає та участі у вихованні дітей не приймає.

Обстеженням умов проживання дітей встановлено, що для виховання та проживання дітей позивачем створені належні умови, разом з родиною проживає співмешканка позивача ОСОБА_7 .

Під час спілкування з дітьми органом опіки та піклування встановлено і те, що матір дітей ОСОБА_2 ніяким чином про них не піклується, їхнім життям та здоров`ям не цікавиться, на контакт з дітьми не виходить її місцеперебування їм не відоме.

За цим же висновком вбачається, що вихованням та навчанням дітей займається батько, який і звертається за медичною допомогою в інтересах дітей.

Під час підготовки висновку орган опіки та піклування звертався до відповідача ОСОБА_2 з метою отримання її пояснень, однак за отриманою інформацією встановлено, що ОСОБА_2 з березня 2022 року виїхала з місця свого постійного проживання та її місцеперебування невідоме.

Оскільки встановлені органом опіки та піклування обставини вказують, що ОСОБА_2 самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, тому прийнято рішення про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно дітей.

Вирішуючи питання з приводу заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до приписів частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

З усталеної судової практики вбачається, що ухилення батьків від свої обов`язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, може відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

За викладеного, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

За положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Згідно приписів статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитинi забезпечується такий захист i піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №459/3411/18 (провадження № 61-10531св21) від 29 вересня 2021 року дійшов правового висновку, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини, інших осіб, які незаконно їх утримують та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, які не виконують батьківські обов`язки, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17).

За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, мають ознаки втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У свою чергу, вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав яке охоплюється статтею 8 Конвенції хоча і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, однак таке право не є абсолютним.

Як встановлено судом, після початку воєнних дій по всій території України, у зв`язку із загрозою життю дітей, ОСОБА_1 , який на час початку бойових дій проживав разом з родиною на території Миколаївського району Миколаївської області, разом зі своїми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 переїхав проживати до своєї матері в с. Козичанка Фастівського району Київської області.

У свою чергу, відповідач матір дітей ОСОБА_2 з часу повномасштабного вторгненні та початку бойових дій на території Миколаївського району почала проживати окремо від своєї родини.

З часу коли сторони почали проживати окремо один від одного, ОСОБА_2 жодного разу дітей не відвідувала, їхнім життям не цікавилася, та про своє місцеперебування не повідомила.

Відомостей, що позивачем чинилися перешкоди у спілкування матері з дітьми судом не встановлено.

За такого, суд дійшов висновку, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

Такі життєві умови були обрані відповідачем після початку воєнних дій на території України та наявністю постійної загрози життю і здоров`я дітей. Уникаючи від спілкування та виховання дітей ОСОБА_2 змінила своє місце проживання, яке є відмінним від місця проживання дітей та обираючи свідомо місце свого проживання окремо від родини, відповідач мала б усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя.

Судом також береться до уваги, що з моменту початку бойових дій у 2022 році ОСОБА_2 не проживала із дітьми однією сім`єю та, відповідно, з того часу не брала та не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання.

Зазначені обставини підтверджуються висновком Бишівської сільської ради Фастівського району Київської області, як органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету цієї сільської ради №59 від 22 березня 2024 року, яким взято до уваги інформацію зі шкільних навчальних закладів, повідомлення зі шкіл, довідок з лікувальних закладів тощо.

Крім того, судом враховується і та обставина, що ОСОБА_2 достовірно обізнана про тяжку життєву ситуацію ОСОБА_3 , викликаною її станом здоров`я та потребуванням у зв`язку з цим постійного стороннього, однак не вжила заходів на забезпечення догляду за дитиною, та не цікавилася її потребами.

Зазначені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.

За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Судом у судовому засіданні 17 червня 2024 року було заслухано неповнолітню ОСОБА_3 , яка пояснила, що тривалий час проживає з батьком в с. Козичанка Фастівського району Київської області, місцеперебування її матері їй невідоме, оскільки остання з нею спілкується зрідка. Востаннє мало місцем спілкування наприкінці січня 2024 року після її дня народження, де матір під час телефонної розмови привітала її з минулим днем народженням. Вказує, що вона весь час проживання з батьком матір жодного разу не бачила, та остання її життям не цікавиться.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, а також те, що відповідач фактично не виконує свої батьківські обов`язки, суд дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав.

Досліджені в судовому засіданні докази, як у своїй сукупності так і кожен окремо підтверджують протиправну поведінку відповідача при виконанні нею своїх батьківських обов`язків, а також свідчать про нехтування ОСОБА_2 . загальноприйнятими нормами суспільної моралі в процесі виховання дитини.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини, що відповідає способам судового захисту, передбачених статтею 16 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав та вважає, що такий крайній захід впливу на відповідача, як позбавлення її батьківських прав, є необхідним та відповідає інтересам її неповнолітньої доньки, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі.

Разом з тим, суд уважає за необхідне роз`яснити відповідачу положення статті 169 СК України щодо права матері, позбавленої батьківських прав, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни її поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Керуючись статями 258, 259, 263, 265 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце перебування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

третя особа служба у справах дітей та сім`ї Бишівської сільської ради Київської області, 08072, с. Бишів Фастівського району Київської області, вул. Київська, 48, .

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО