Провадження № 2/132/272/24
РІШЕННЯ

Іменем України

06 травня 2024 року Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання РЯБІШИНІЙ Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 127/36732/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

27.11.2023 року до Вінницького міського суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 із вказаним цивільним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані кошти в сумі 22700грн.00коп. В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що в кінці вересня 2023 року нею було прийнято рішення про придбання легкового автомобіля для особистого користування за кордоном, та розуміючи, що транспортний засіб необхідно буде розмитнювати, нею почались пошуки митного брокера з цією метою. У мережі Інтернет її чоловік натрапив на Youtube-канал «А-Брокер», на якому невідома особа рекламувала свої послуги як митного брокера, де була велика кількість позитивних відгуків, тож було прийнято рішення скористатися його послугами. Зв`язавшись по вказаному номеру в оголошенні через застосунок Viber НОМЕР_1 , її чоловік із особою, яка представилася ОСОБА_3 , обсудив деталі процесу розмитнення. Після придбання нею автомобіля та ввезення його на територію України, 10.10.2023 року її чоловік отримав реквізити розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_2 , для внесення грошових коштів в сумі 22700грн.00коп. Після цього, останній в телефонному режимі повідомив, що для початку запуску процесу розмитнення треба сплатити аванс на митницю по наданим реквізитам, при чому заповнити необхідно тільки так, щоб пройти фінансовий моніторинг банку. На уточнююче питання, ОСОБА_3 повідомив, що 22700грн.00коп. є авансовим платежем на митницю, після цього автомобіль зайде на митний контроль, та при розрахунку остаточної суми, ця сума буде врахована, ї її буде зазначено в вантажно-митній декларації по закінченню процесу розмитнення. Маючи сумніви але сліпо довіряючи ОСОБА_3 , канал якого розрекламований та має позитивні відгуки, вона перевела кошти в сумі 22700грн.00коп. на отриманий розрахунковий рахунок 3 платежами через застосунок Монобанк, а саме 10000грн.00коп. (10.10.2023 року о 11год.23хв.08сек. згідно квитанції № 2РК1-9ВР7-54ВС-68Х8); 10000грн.00коп. (10.10.2023 року о 11год.23хв.46сек згідно квитанції № ХТРН-РХ9Х-Р5ТС-0ВТ5); 2700грн.00коп. (10.10.2023 року о 11год.24хв.28сек. згідно квитанції № Е7НМ-23СН-108В-НКЕК). В усіх трьох платіжках, в призначенні платежу у кінці комбінації зазначено #S91185, що позначало транзитний номерний знак автомобіля. Після підтвердження переказу в сумі 22700грн.00коп., 13.10.2023 року ОСОБА_3 надіслав реквізити на суму 128800грн.00коп. на рахунок Київської митниці, як «доплата за митне оформлення ОСОБА_1 », та реквізити на оплату послуг з митного оформлення ФОП ОСОБА_4 на суму 6900грн.00коп. Приїхавши до митного терміналу «Пост Східний», що розташований в селі Мартусівка Київської області, до її чоловіка зателефонувала особа жіночої статі, яка представилася ОСОБА_5 , та повідомила що є їх митним брокером та запропонувала сплатити за послуги з митного оформлення суму у розмірі 6900грн.00коп. На уточнююче запитання щодо раніше сплачених коштів у розмірі 22700грн.00коп., вона повідомила, що нічого не знає з приводу домовленостей із ОСОБА_3 , та вона є сама по собі. Сплативши на рахунок Київської митниці суму у розмірі 128485грн.00коп., та отримавши вантажно-митну декларацію за формою МД-2, вони виявили, що сума у розмірі 22700грн.00коп. не було враховано та безпідставно присвоєно ОСОБА_2 , який перестав виходити на зв`язок. В результаті дій останнього, вони звернулися до Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, на підставі якої були внесені відомості до ЄРДР за № 0000299 від 20.10.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. З урахуванням цього, вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом, оскільки єдиним належним та ефективним способом захисту порушених прав є вимога, заявлена у порядку ст.1212 ЦК України.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Ан О.В. від 28.11.2023 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, за підсудністю передано на розгляд до Калинівського районного суду Вінницької області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області від 15.01.2024 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 16.01.2024 року, відкрито провадження за цим позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

09.02.2024 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач ОСОБА_2 просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі виходячи з наступних підстав. 22.09.2023 року до нього звернулась ОСОБА_1 з питання надання допомоги в перетині кордону та подальшого розмитнення її транспортного засобу марки (моделі) «Volvo S60» (vin НОМЕР_2 ), та ним надано наступні послуги: 03.10.2023 року він підготував та надіслав клієнту документи для перетину кордону на автомобіль, а саме попередню декларацію 23UA37U3, за допомогою якої клієнт перетнув державний кордон України 05.10.2023 року; здійснив оформлення загальної декларації прибуття 23UA1594Z6, за допомогою якої авто клієнта було оформлено на Єдиному державному інформаційному веб-порталі «Єдине вікно для міжнародної торгівлі»; прорахував митні платежі; перевірив документи для митного оформлення; здійснив позачерговий (без черги) пропуск клієнта через митний пост; забезпечив гарантійний платіж за транспортний засіб відповідно до п.2 ч.1 ст.308 МК України; надав клієнту консультації щодо митного законодавства України, проінформував про наявні обмеження та заборони при перетині державного кордону; надав консультації щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до правил міжнародних перевезень. Послуги надавались в позаробочий час, що суттєво вплинуло на їх вартість, а оплата здійснена виключно після надання вищенаведених послуг. Обставини справи свідчать про наявність ознак правовідносин надання послуг, а відтак про наявність договірних правовідносин, а тому слід дійти висновку, що позивачем не доведено факту безпідставного набуття або збереження відповідачем переданих третьою особою коштів, а відтак підстав для задоволення позову не має.

У відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, позивач подала 20.02.2024 року заяву про зміну підстав позову, зміст якої містить ті ж обставини, які зазначені у позові.

Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 15.03.2024 року, закрите підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена в передбаченому законом порядку. В матеріалах справи наявне письмове клопотання позивача ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, реалізував своє процесуальне право на подання відзиву на позов, заперечень з приводу розгляду справи за його відсутності не подав.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.

Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).

У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та учасники справи не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності зокрема відповідача, що не може розцінюватись, як порушення його прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України.

Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.

З матеріалів даної справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на території іноземної країни придбала легковий автомобіль марки «Volvo» моделі «S60», ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_2 , та вирішила його ввезти на митну територію України.

З метою сприяння у здійсненні митного оформлення придбаного автомобіля, ОСОБА_1 за допомогою свого чоловіка через мережу Інтернет віднайшла контакти особи, яка рекламувала себе, як митного брокера, яким виявився ОСОБА_2 , що не спростовується останнім у відзиві на позовну заяву.

09.10.2023 року через канал (спільноту, групу) « ОСОБА_8 » застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», ОСОБА_1 отримала реквізити банківського розрахункового рахунку ОСОБА_2 для здійснення оплати 22700грн.00коп. з призначенням платежу: ##UA0898627# ОСОБА_9 #Перерахування на власний рахунок.

При цьому, як свідчать скріншоти з каналу (спільноти, групи) « ОСОБА_8 » застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», звернення до ОСОБА_2 було спрямоване виключно з питання розмитнення автомобіля, та не стосувалось отримання будь-яких інших послуг.

У відповідь, ОСОБА_1 трьома транзакціями через Monobank АТ «Універсал Банк» перерахувала на отриманий нею розрахунковий рахунок ОСОБА_2 загальну суму у розмірі 22700грн.00коп., що підтверджується: квитанцією № 2РК1-9ВР7-54ВС-68Х8 від 10.10.2023 року на суму 10000грн.00коп.; квитанцією № ХТРН-РХ9Х-Р5ТС-0ВТ5 від 10.10.2023 року на суму 10000грн.00коп.; квитанцією № Е7НМ-23СН-108В-НКЕК від 10.10.2023 року на суму 2700грн.00коп.

Вподальшому, ОСОБА_1 перерахувала на розрахунковий рахунок Київської митниці загальну суму у розмірі 128485грн.00коп., як передоплату (доплату) за митне оформлення, що підтверджується: квитанцією № 69К3-ХЕ6М-ВНМ2-АВ82 від 14.10.2023 року на суму 100000грн.00коп.; квитанцією № 20Т8-81ХТ-С748-2Т8Н від 14.10.2023 року на суму 3685грн.00коп.; квитанцією № Х26Т-55НЕ-РМ27-ВКТН від 14.10.2023 року на суму 5000грн.00коп.; квитанцією № ХЕ7Т-В4А9-9067-11Е1 від 14.10.2023 року на суму 19800грн.00коп.

Як вбачається з листа Київської митниці Державної митної служби України від 31.10.2023 року за № 7.8-6/7.8-28.11/10/19544, з метою здійснення митного оформлення транспортного засобу марки «Volvo» моделі «S60», ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_2 , було поданота митну декларацію ІМ 40 ДЕ від 14.10.2023 року №23UA21U1. Декларантом виступала фізична особа підприємець ОСОБА_4 , яка діяла на підставі договору про надання послуг митного брокера від 03.10.2023 року №03102023. Митну вартість визначеного декларантом за резервним методом згідно вимог статті 64 МК України. Інформація про про попередню митну декларацію типу ІМ ЕЕ від 03.10.2023 року № 23UA37U3, ведення декларантом будь-яких консультацій з митним органом, щодо визначення митної вартості транспортного засобу в Київській митниці відсутня. За даними АСМО «Інспектор», згідно картки особового рахунку платника податків ОСОБА_1 (ДРФО НОМЕР_3 ), на відповідний рахунок Київської митниці надійшли кошти як попередня оплата за митне оформлення за платіжними дорученнями: від 14.10.2023 року № 500768292.1 100000грн.00коп.; № 500804664.1 19800грн.00коп.; № 500805166.1 3685грн.00коп.; №500769051.1 5000грн.00коп., в загальній сумі 128485грн.00коп. За митною декларацією від 14.10.2023 року № UA100340/2023/325921 перераховано наступні митні платежі: ввізне мито 12751грн.93коп.; податок на додану вартість 42666грн.79коп.; акцизний податок 73062грн.74коп., в загальній сумі 128481грн.46коп. Таким чином, станом на 27.10.2023 року залишок коштів передплати (доплати) становить 03грн.54коп. Інформація щодо повернення коштів передоплати (доплати) відсутня.

На підставі повідомлення ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000299 від 20.10.2023 року, внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Звертаючись до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих коштів, позивач ОСОБА_10 посилається на положення статті 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За приписами частини першої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, застосування статті 1212 ЦК України, має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 ЦК України.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання, які передбачені статтею 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

Сторонами у справі визнається та обставина, що 10.10.2023 року ОСОБА_1 перерахувала на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 22700грн.00коп., що підтверджується квитанцією № 2РК1-9ВР7-54ВС-68Х8 від 10.10.2023 року на суму 10000грн.00коп.; квитанцією № ХТРН-РХ9Х-Р5ТС-0ВТ5 від 10.10.2023 року на суму 10000грн.00коп.; квитанцією № Е7НМ-23СН-108В-НКЕК від 10.10.2023 року на суму 2700грн.00коп.

Як зазначає позивач у позовній заяві, дана сума у розмірі 22700грн.00коп. перераховувалась нею ОСОБА_2 , як сума призначена для розмитнення автомобіля, яка повинна була врахована при кінцевому його розмитненні.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що суму у розмірі 22700грн.00коп. отримав від ОСОБА_1 , та надав останній послуги, перелік яких наведений у відзиві.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно положень статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

За частиною першою статті 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частини другої статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Водночас, згідно статті 1000 ЦК України, за договором доручення сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії, правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Діяльність митних брокерів врегульована Митним кодексом України, відповідно до статті 416 якого, митний брокер це підприємство, що надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний брокер провадить митну брокерську діяльність у будь-якому митному органі України. У разі зупинення, скасування або анулювання дозволу на митну брокерську діяльність прийняття митних декларацій, поданих цим митним брокером, забороняється. За вчинення правопорушень, пов`язаних з провадженням митної брокерської діяльності, митний брокер несе відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються відповідним договором (стаття 417 МК України).

Згідно статті 418 МК України, агент з митного оформлення - це фізична особа - резидент, що перебуває в трудових відносинах з митним брокером і безпосередньо виконує в інтересах особи, яку представляє митний брокер, дії, пов`язані з пред`явленням митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а також документів, потрібних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. Агент з митного оформлення має право виконувати свої функції з пред`явлення митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а також документів, потрібних для їх митного контролю та митного оформлення, у будь-якому митному органі України.

За частиною першою статті 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, митний брокер надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України, одночасно представляє перед митним органом особу, яка надала йому відповідне доручення.

Відповідно до частини першої статті 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію (частина перша статті 248 МК України).

Частиною першою статті 265 МК України передбачено, що декларантами мають право виступати: 1) при переміщенні товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України або при зміні митного режиму щодо товарів на підставі зовнішньоекономічного договору, укладеного резидентом, - резидент, яким або від імені якого укладено цей договір; 2) в інших випадках - особа, яка відповідно до законодавства України має право вчиняти щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення юридично значущі дії від свого імені.

Згідно частин п`ятої, шостої статті 265 МК України, декларант може здійснювати декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені. Декларування товарів, що належать громадянам, може здійснюватися цими громадянами або іншими громадянами, уповноваженими на це власниками зазначених товарів нотаріально посвідченими дорученнями.

Обов`язки, права та відповідальність декларанта та уповноваженої ним особи, встановлені статтею 266 МК України, відповідно до якої, декларант зобов`язаний: 1) здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; 2) на вимогу митного органу пред`явити товари, транспортні засоби комерційного призначення для митного контролю і митного оформлення; 3) надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей; 4) у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу X цього Кодексу; 5) у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.

Особа, уповноважена на декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта, має такі самі обов`язки, права і несе таку саму відповідальність, що й декларант (частина п`ята статті 266 МК України).

Абзацом 19 пункту 2 розділу І Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом Державної митної служби України 17.11.2005 року № 1118 (у редакції наказу Держмитслужби від 17.03.2008 року № 229), та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.11.2005 року за № 1428/11708 визначено, що уповноважена особа це особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого власником товарів і транспортних засобів, наділена правом учиняти дії, пов`язані з пред`явленням цих товарів і транспортних засобів митним органам для митного контролю та митного оформлення при переміщенні їх через митний кордон України, або іншим чином розпоряджатися зазначеними товарами та транспортними засобами.

Відповідно до частини п`ятої статті 255 МК України, митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується митним органом шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Відповідачем ОСОБА_2 у відповідності до вищезазначених приписів процесуального закону, на підтвердження обставин, на які він посилався у поданому відзиві на позов, як на підставу своїх заперечень, не довів належними і допустимими доказами, що на момент перерахування грошових коштів у сумі 22700грн.00коп., він мав відповідний дозвіл на здійснення брокерської діяльності або перебував в трудових відносинах з митним брокером (був агентом з митного оформлення), а отже мав право надавати послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України, або був уповноважений на здійснення дій, пов`язаних з пред`явленням митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а також документів, потрібних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. Не доведено належними та беззаперечними доказами і того, що отримані грошові кошти у сумі 22700грн.00коп., були використані відповідачем для митного оформлення транспортного засобу позивача та несення ним супутніх послуг з цього питання.

Окрім цього, судом встановлено, що ОСОБА_1 безпосередньо із ОСОБА_2 не зустрічалася, з ним особисто у будь-який спосіб не спілкувалася, зокрема і через відповідні технічні засоби (мережу Інтернет, застосунок для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber»), жодних умов з питання розмитнення придбаного автомобіля та отримання будь-яких інших послуг необговорювала та неузгоджувала.

Відповідачем не надано суду будь-якого договору та/або належно оформленого доручення, виданого позивачем, які б підтверджували, що він у передбаченому законом порядку був наділений правом учиняти будь-які дії, пов`язані з пред`явленням митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а також документів, потрібних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Отже, відповідачем ОСОБА_2 не доведено суду, що дії, які б належало йому вчинити, були правомірними, конкретними та здійсненими.

Таким чином, враховуючи відсутність правових підстав для сплати на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 22700грн.00коп., суд дійшов висновку, що зазначені кошти перераховані позивачем відповідачу без достатньої правової підстави.

Суд критично оцінює заперечення відповідача щодо відсутності у нього зобов`язання з повернення коштів, які є предметом спору, оскільки ним не спростовано встановлені судом обставини щодо відсутності правових підстав для їх отримання, а підстави, за наявності яких не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти у цій справі відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, принцип jura novit curia («суд знає закон») зобов`язує суд самостійно перевіряти доводи сторін під час рогляду справи. З`ясувавши, що сторона чи інший учасник процесу, обгрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує спірні відносини та приймає рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матерівального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) вказано, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Посилання позивачів у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З урахуванням вищенаведеного, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів підлягає до задоволення.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1073грн.60коп., що підтверджується квитанцією № 075К-АН01-8АР2-274Н від 23.11.2023 року.

Згідно частин першої, шостої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1073грн.60коп.

За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 22700грн.00коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073грн.60коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя