Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9565/23
Провадження № 2/711/106/24
14 лютого 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.,
при секретарі Копаєвій Є.В.
представника позивачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ; третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова Група ТАС» про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути на її користь з ОСОБА_3 в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суму коштів в розмірі 3847,82 грн., а також судові витрати в розмірі 13 073,60 грн.
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що з вини ОСОБА_3 сталася ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль позивачки. Відповідно до експертного висновку, зробленим на замовлення позивачки, вартість матеріального збитку, завданого їй пошкодженням її автомобіля, складає 30 392,23 грн. Фактично на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобілю позивачка витратила 31 032,45 грн. Страховиком відповідачки позивачці було відшкодовано 27 184,63 грн. (страхова виплата). Тож позивачка вважає, що відповідачка має доплатити їй різницю між вартістю фактично завданої шкоди (вартість відновлювального ремонту) та страховою виплатою, що складає 3 847,82 грн. Задля встановлення розміру матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, позивачкою було замовлено експертне автотоварознавче дослідження, що є необхідним для визначення розміру збитку, і на оплату такого дослідження витрачено 3000 грн. Також позивачкою понесені витрати в розмірі 9000 грн. на оплату правової допомоги у зв`язку з веденням судово-претензійної роботи з відповідачкою та 1073,60 грн. на оплату судового збору. Тож відповідні витрати слід компенсувати позивачці за рахунок відповідачки в загальному розмірі 13 073,60 грн.
Письмового відзиву проти позовних вимог на адресу суду не надходило.
22.12.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання відповідачка та представник третьої особи не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.
Судовий виклик направлявся відповідачці за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою, що в контексті положень п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 4 ст. 130 ЦПК України суд сприймає як повідомлення відповідача належним чином. Таким чином, будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідачка не з`явилась у судове засідання з розгляду справи.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Клименко В.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1074803 від 20.01.2024р., підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, визначених у позові.
Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані стороною позивача докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
19.07.2023р. о 15 год. 00 хв. в м. Черкаси по вул. Вернигори, 3, відповідачка, керуючи автомобілем Honda CR-V, д.н.з. НОМЕР_1 , не була уважною та під час руху заднім ходом здійснила наїзд на припаркований автомобіль Mazda CX-5, д.н.з. НОМЕР_2 , чим порушила вимоги п.п. 2.3-б, 10.9 ПДР України. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Згідно постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.08.2023р. у справі №711/4944/23 ОСОБА_3 визнана винною у скоєнні ДТП /а.с. 42/.
Позивачка є власником автомобіля марки Mazda CX-5, д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 35/.
Автомобіль позивачки відремонтований ТОВ «КОЛОС-АВТО». Згідно акту виконаних робіт №ЗТ000040667 від 08.09.2023р., складеного ТОВ «КОЛОС-АВТО», відповідним підприємством було здійснено ремонтно-відновлювальні роботи автомобіля позивачки на суму 27 184,63 грн. /а.с. 39/.
Згідно видаткової накладної ТОВ «КОЛОС-АВТО» від 08.09.2023р. №РЗ000001682 позивачці було необхідно додатково оплатити 3847,82 грн. в якості доплати за вартість заднього бамперу її автомобіля, який підлягав заміні під час ремонтно-відновлювальних робіт /а.с. 40/. Оплата таких витрат здійснена позивачкою 25.09.2023р., що підтверджується відповідною квитанцією /а.с. 41/.
За замовленням позивачки судовим експертом Березовським А.А. було проведено автотоварознавче дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mazda CX-5, д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого при ДТП 19.07.2023р. За наслідками експертного дослідження судовим експертом був складений висновок №143 від 21.08.2023р. /а.с. 16-36/. Згідно змісту відповідного висновку вартість відновлювального ремонту автомобілю складає 35 018,33 грн., але з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових частин автомобілю така вартість складає 30 392,23 грн. і являє собою розмір матеріального збитку, що заподіяний власнику легкового автомобілю Mazda CX-5, д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження останнього під час ДТП 19.07.2023р.
19.10.2023р. представник позивачки адвокат Клименко В.М. направив відповідачці письмову вимогу, в якій вимагав відшкодувати позивачці розмір франшизи в сумі 3200 грн., вартість експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 3000грн та вартість правової допомоги в розмірі 9000 грн. /а.с. 44-48/.
Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не відшкодовано в повному обсязі збитків, яких зазнала позивачка внаслідок ДТП, то позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України від 01.07.2004р. №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961).
Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК).
Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Згідно ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону №1961 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
За змістом ст.ст. 28, 29 Закону №1961 шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Верховний Суд у постанові від 04.12.2019р. у справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що факт ДТП, вина відповідачки та отримання позивачкою від ПАТ «СГ «ТАС» суми страхового відшкодування у розмірі 27 184,63 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Предметом спору є недостатність, на думку позивачки, суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна та необхідність відшкодування винуватцем ДТП збитків, які перевищують розмір страхового відшкодування.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Судом встановлено, що вартість майнового збитку, завданого позивачці пошкодженням її автомобілю внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідачки, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, оскільки фактично на відновлення автомобілю нею було витрачено 31 032,45 грн., а отримано в якості страхового відшкодування лише 27 184,63 грн. Різниця між такими сумами обумовлена утриманням страховиком розміру франшизи в сумі 3200 грн., а також тим, що страхове відшкодування обчислювалось з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.
Судом встановлено, що згідно висновку експерта №143 від 21.08.2023р. вартість відновлювального ремонту автомобілю позивачки без урахування коефіцієнту фізичного зносу складає 35 018,33 грн., а з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових частин автомобілю така вартість складає 30 392,23 грн.
Таким чином, суд доходить висновку, що різниця між фактично виплаченим позивачці розміром страхового відшкодування та розміром понесених нею витрат на ремонт її автомобіля зумовлена розміром франшизи та урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин її автомобіля, а відтак така різниця не покривається обсягом цивільно-правової відповідальності страховика відповідачки, а покладається на завдавача шкоди, тобто на відповідачку.
За таких обставин з відповідачки, як з винної особи, на користь позивачки підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, оскільки різниця між виплаченою позивачу страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме розміром франшизи та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 30.10.2019р. у справі № 753/4696/16-ц, від 22.04.2020р. у справі № 756/2632/17, від 15.10.2020р. у справі №755/7666/19.
При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин.
За таких обставин, позовні вимоги в частині відшкодування позивачці матеріальної шкоди в розмірі 3847,82 грн. (3200 грн. сума франшизи + 647,82 грн. додаткові витрати на ремонт автомобіля) є правомірними та обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволення в повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з витрат позивачки, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 1073,60 грн. /а.с. 1/, оплатою послуг судового експерта в розмірі 3000 грн. /а.с. 38/ та витрат на правову допомогу в розмірі 9000 грн.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з проведенням експертизи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
За матеріалами справи судом встановлено, що висновок експерта №143 від 21.08.2023р. був складений на замовлення позивачки ще до відкриття провадження у справі. Натомість у такому висновку зазначено, що такий висновок підготовлений для подання його до суду і експерт обізнаний про кримінальну відповідальність згідно ст.ст. 384, 385 КК України.
Беручи до уваги характер спірних правовідносин, зміст позовних вимог та обставини, які підлягають доведенню при розгляді даної справи, подання стороною позивача такого доказу, як висновок експерта з автотоварознавчого дослідження для підтвердження розміру вартості ремонтно-відновлювальних робіт є необхідним, оскільки відповідні обставини не можуть доказуватись іншими доказами. Отже витрати позивачки на оплату послуг експерта є необхідними, а їх розмір (3000 грн.) відповідає критеріям розумності та співмірності, а відтак такі витрати слід компенсувати позивачці за рахунок відповідачки.
Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне.
Верховний Суд у постанові від 17.09.2019р. у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивачки на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 28.09.2023р.; платіжна інструкція від 28.09.2023р. про оплату послуг адвоката на суму 9000 грн.
Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/WestAllianceLimited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: підготовка претензії до ОСОБА_4 ; витребування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси; підготовка позовної заяви; участь адвоката у судових засіданнях.
В той же час слід звернути увагу, що направлення письмової вимоги відповідачці не є необхідною передумовою для звернення до суду з позовом, оскільки законом не встановлено обов`язку потерпілої особи направляти досудову вимогу (претензію) зав давачу шкоди.
Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що розмір матеріально-правових вимог позивачки складає 3847,82 грн. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Представництво інтересів позивача здійснювалось адвокатом Клименком В.М., який брав участь у двох судових засіданнях, а розгляд справи здійснювався в заочному порядку.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 9 000 грн. є необґрунтованою та не співмірноюз реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання правових послуг, і не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді).
За таких обставин, беручи до уваги розмір ціни позову, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 3 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, а також суму платежу, присуджену судом до стягнення з відповідача.
За таких обставин, оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України за рахунок відповідачки слід компенсувати позивачці витрати з оплати судового збору в сумі 1073,60 грн., послуг експерта в сумі 3000 грн. та правової допомоги в розмірі 3000 грн.
На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ; третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова Група ТАС» про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 3 847 грн. 82 коп., витрати за проведення експертизи та визначення розміру матеріального збитку в сумі 3 000 грн., сплачений судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп. та витрати за надання правничої допомоги адвоката в сумі 3 000 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення складений 20 лютого 2024 року.

Головуючий: В.М. Скляренко