Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.04.2024 Справа №607/22962/23 Провадження №2/607/326/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участю: секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

представника позивача адвоката Іщук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання частково недійсним правочину та зобов`язання вчинити дію, -

В С Т А Н О В И В :

22.11.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ») про визнання частково недійсним правочину та зобов`язання вчинити дію.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.10.2023 у справі № 607/7377/23, позов АТ «ПУМБ» до нього задоволено частково та стягнуто з нього на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за Кредитним договором № 101 від 05.08.2020 станом на 17.01.2023 на загальну суму 77788,65 грн. У іншій частині позову відмовлено. Позивач зауважує, що даним рішенням судом ухвалено стягнути з нього 77 774,58 грн тіла кредиту та 14,07 грн несплачених процентів, проте у задоволенні стягнення заборгованості за комісією у сумі 75 798,26 грн відмовлено. При цьому, відмовляючи у задоволенні вимог АТ «ПУМБ» в частині стягнення заборгованості за комісією, суд вказав на незаконність такого стягнення. Разом з тим, згідно наданого АТ «ПУМБ» розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 101 від 05.08.2020, ним сплачено кошти у розмірі 33 723,90 грн, які були зараховані відповідачем до сплати комісії банку за обслуговування кредиту. Однак на переконання позивача встановлена АТ «ПУМБ» у пункті 4 Кредитного договору № 101 від 05.08.2020 щомісячна комісія в 4,99% від суми наданого кредиту за обслуговування кредитної заборгованості суперечить закону та правовим позиціям Верховного Суду, чим допущено порушення його прав.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд: визнати недійсною умову пункту 4 Заяви № 101 від 05.08.2020 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб щодо обов`язку ОСОБА_1 сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99 % (4817,70 грн) щомісячно з моменту укладення між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 . Заяви № 101 від 05.08.2020 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб; зобов`язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок кредитної заборгованості ОСОБА_1 за Заявою № 101 від 05.08.2020 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, зарахувавши сплачену ним суму в 33 723,90 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості на сплату тіла кредиту.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.11.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.03.2024, у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «ПУМБ» адвоката Курилової О.А. про закриття провадження у справі відмовлено. Закрито підготовче провадження у даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Іщук К.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача АТ «ПУМБ» в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи був неодноразово повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та довідками про доставку електронного документа до електронного кабінету АТ «ПУМБ» складеними секретарем судового засідання. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подавав, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв.

Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 223 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне:

Судом встановлено, що 05.08.2020 між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви № 101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб укладений кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав споживчий кредит у розмірі 96547 грн. Строк дії Договору 36 місяців, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 4,99%, розмір процентної ставки 0,01% річних. Відповідно до графіку платежів реальна річна процентна ставка 127,9972%, загальна вартість кредиту за 36 місяців становить 269998,90 грн, загальні витрати за споживчим кредитом 173451,90 грн. Дата платежу до 15 числа кожного календарного місяця. Платіжні періоди з 05.08.2020 до 05.08.2023. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 4817,70 грн щомісяця.

Також 05.08.2020 сторонами підписаний Паспорт споживчого кредиту, який містить відомості про основні умови кредитування, інформацію щодо орієнтовної реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту аналогічні тим, які узгоджені сторонами у вказаній вище заяві № 101.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором за Кредитним договором № 101 від 05.08.2020 станом на 17.01.2023 заборгованість ОСОБА_1 становить 153 586,91 грн, з яких: заборгованість за кредитом 77 774,58 грн; заборгованість за відсотками 14,07 грн; заборгованість за комісією 75 798,26 грн.

З вказаного розрахунку також слідує, фактичне погашення комісії ОСОБА_1 було здійснено: 05.09.2020 у сумі 4817,70 грн; 05.10.2020 у сумі 4817,70 грн; 05.11.2020 у сумі 4817,70 грн; 05.12.2020 у сумі 4817,70 грн; 05.01.2021 у сумі 4817,70 грн; 05.02.2021 у сумі 4817,70 грн; 05.03.2021 у сумі 4817,70 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.10.2023 у справі №607/7377/23, яке набрало законної сили 09.11.2023, позов АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 101 від 05.08.2020 станом на 17.01.2023 на загальну суму 77788 гривень 65 копійок. У іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь АТ «ПУМБ» судовий збір у сумі 1359 гривень 45 копійок. Судовий збір у сумі 1324 гривні 55 копійок покладено на позивача АТ «ПУМБ».

Як вбачається з мотивувальної частини даного рішення суду судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за Кредитним договором № 101 від 05.08.2020, унаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 17.01.2023 складає 153586,91 грн, з яких: заборгованість за кредитом 77 774,58 грн; заборгованість за відсотками 14,07 грн; заборгованість за комісією 75798,26 грн. Разом з тим, задовольняючи позов частково, судом стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором № 101 від 05.08.2020 станом на 17.01.2023 на загальну суму 77788 гривень 65 копійок, з яких: 77 774,58 грн заборгованість за кредитом; 14,07 грн заборгованість за відсотками.

Водночас, у стягненні з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за комісією у розмірі 75798,26 грн судом відмовлено, у зв`язку із необґрунтованості вказаної вимоги. При прийнятті рішення про відмову у позові у цій частині, судом враховано, що у письмовій заяві від 28.08.2023 позивач зазначив, що просить суд на власний розсуд вирішити питання стягнення комісії, яка заявлена банком, але належно не обґрунтована, що було розцінено судом, як висловлення позивачем волевиявлення щодо не підтримання позову у частині стягнення заборгованості за комісією.

Крім того, судом зауважено, що з урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

В силу вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що Кредитний договір № 101 від 05.08.2020 укладений між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 є споживчим, а тому для врегулювання даних правовідносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції від 01.01.2017) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції від 01.01.2017) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VІІІ, у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Судом встановлено, що Кредитним договором № 101 від 05.08.2020 та Паспортом споживчого кредиту від 05.08.2020 передбачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 4,99% (4817,70 щомісяця), тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому в кредитному договорі та паспорті споживчого кредиту не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Водночас, відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості, добросовісності.

Таким чином враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення п. 4 Кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемним відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Вказане узгоджується з позицією Верховного суду викладено у постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, провадження № 61-4202сво22.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.09.2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08.02.2023 у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що вимога щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно є нікчемною в силу закону, а отже, не підлягає визнанню недійсною судом, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «ПУМБ» про визнання частково недійсним правочину, слід відмовити.

Разом з тим, у статті 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною другою статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором за Кредитним договором № 101 від 05.08.2020 станом на 17.01.2023 заборгованість ОСОБА_1 становить 153 586,91 грн, з яких: заборгованість за кредитом 77 774,58 грн; заборгованість за відсотками 14,07 грн; заборгованість за комісією 75 798,26 грн.

З вказаного розрахунку також слідує, фактичне погашення комісії ОСОБА_1 було здійснено: 05.09.2020 у сумі 4817,70 грн; 05.10.2020 у сумі 4817,70 грн; 05.11.2020 у сумі 4817,70 грн; 05.12.2020 у сумі 4817,70 грн; 05.01.2021 у сумі 4817,70 грн; 05.02.2021 у сумі 4817,70 грн; 05.03.2021 у сумі 4817,70 грн.

З огляду на вищевикладене, оскільки судом встановлено, що п. 4 Кредитного договору № 101 від 05.08.2020, який передбачає сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемним в силу закону, при цьому позивачем будо сплачено, а відповідачем зараховано на сплату комісії кошти у 33 723,90 грн, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок кредитної заборгованості ОСОБА_1 за Заявою № 101 від 05.08.2020 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, зарахувавши сплачену ним суму в 33 723 гривні 90 копійок комісії за обслуговування кредитної заборгованості на сплату тіла кредиту, що забезпечить захист інтересу позивача у правовій визначеності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подавав та не надав суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин.

Так, засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі.

Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, суд розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача судові втрати. При цьому вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, і які очікує понести складає, сума сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 грн.

08.04.2024 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Іщук К.В. подав клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, які підтверджують понесення позивачем ОСОБА_1 витрат на професійну правову допомогу.

Так, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Положеннями 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Так, повноваження адвоката Іщука К.В. підтверджені ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВО №1054141 від 03.11.2023 та Договором про надання правничої допомоги №10-457/23 від 03.11.2023.

Як вбачається з Договору про надання правничої допомоги №10-457/23 від 03.11.2023, укладеного між адвокатом Іщуком К.В. та Клієнтом ОСОБА_1 , Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси Клієнта в судах загальної юрисдикції у справі щодо визнання правочину недійсним та зобов`язання вчинити дії щодо зарахування суми до тіла кредиту.

За змістом п. 4.3, 4.5 Договору, сума гонорару визначається у розмірі 11 000 грн за складання та подання документів до суду, а також представництва інтересів Клієнта в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області. Клієнт повинен оплатити суму гонорару до моменту винесення судом першої інстанції судового рішення.

Відповідно до прибуткового касового ордеру № 3/24 від 05.04.2024 ОСОБА_1 оплатив адвокату Іщуку К.В. кошти у розмірі 11 000 грн, на підставі Договору про надання правничої допомоги №10-457/23 від 03.11.2023.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Крім того, при вирішенні даного питання суд враховує правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), а саме, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Таким чином, наявність договірних відносин між адвокатом Іщуком К.В. та позивачем ОСОБА_1 підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВО №1054141 від 03.11.2023 та Договором про надання правничої допомоги №10-457/23 від 03.11.2023 та прибутковим касовим ордером № 3/24 від 05.04.2024.

Відтак, позивачем надано докази на понесення витрат за надання правничої допомоги у розмірі 11 000 грн.

Разом з тим, суд вважає, що необґрунтованими та неспівмірними є витрати на правничу допомогу у вказаному стороною позивача розмірі, оскільки вказані витрати не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Крім цього, зважаючи на складність справи, обсяг наданої правової допомоги, суд вважає, що вони не вимагали від адвоката значних зусиль та часу.

З врахування наведеного та вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, беручи до уваги, що позов ОСОБА_1 до АТ «ПУМБ» задоволено частково, суд вважає, що обґрунтованим є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за вимогу про зобов`язання вчинити дії у розмірі 1073,60 грн.

Крім того, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про визнання частково недійсним правочину у відповідності до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», при цьому судом відмовлено у задоволенні вказаної вимоги, судовий збір у розмірі 1073,60 грн слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 89, 141, 223, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання частково недійсним правочину та зобов`язання вчинити дію, задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок кредитної заборгованості ОСОБА_1 за Заявою № 101 від 05.08.2020 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, зарахувавши сплачену ним суму в 33 723 (тридцять три тисячі сімсот двадцять три) гривні 90 копійок комісії за обслуговування кредитної заборгованості на сплату тіла кредиту.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок та 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 10.05.2024.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Іщук Костянтин Валентинович, РНОКПП, місце праці вул.. Вербицького, 10/19 м. Тернопіль.

Відповідач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», , адреса місця знаходження: вул. Андріївська, 4 м. Київ, 04070.

Головуючий суддяН. Р. Кунець