судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ситнік О. М.
за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року за нововиявленими обставинами в цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Русанівська затока» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за житлово-комунальні послуги
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2024 року.
У листопаді 2018 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Русанівська затока» (далі - ОСББ «Русанівська затока») звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за платежами в розмірі 15 461,17 грн.
Позов мотивувало тим, що вказані платежі визначені відповідно до протоколів загальних зборів ОСББ «Русанівська Затока» від 10 листопада 2016 року, якими були встановлені внески з 01 листопада 2016 року на утримання будинку
і прибудинкової території в період з листопада 2016 року до лютого 2017 року
в розмірі 3,80 грн за 1 кв. м для власників квартир.
Відповідно до протоколу загальних зборів від 07 квітня 2017 року для власників квартир встановлені внески з березня 2017 року до лютого 2018 року в розмірі
4,85 грн за 1 кв. м, якщо оплата була здійснена до 20 числа місяця, та в розмірі
5,30 грн за 1 кв. м, якщо оплата здійснювалася після 20 числа місяця.
Відповідачка ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності є власником квартири
Відповідно до довідки, наданої бухгалтерією ОСББ «Русанівська затока» заборгованість власника житлового приміщення № НОМЕР_1 (особовий рахунок
№ НОМЕР_2 ) зі сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової
території за період з листопада 2016 року до вересня 2018 року становить
13 880,51 грн, також на суму боргу нараховано 1 183,13 грн інфляційних втрат та 397,53 грн - 3 % річних, а всього заборгованість становить 15 461,17 грн.
24 листопада 2021 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва позов ОСББ «Русанівська затока» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Русанівська затока» заборгованість за житлово - комунальні послуги в розмірі 15 461,17 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
30 червня 2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року залишено без змін.
ОСОБА_1 подала заяву про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що після прийняття Київським апеляційним судом постанови
від 30 червня 2022 року з`ясувалося, що суд надав неправильну оцінку всім доказам, наявним в матеріалах справи, суд помилково виснував про наявність підстав для стягнення заборгованості за внесками на утримання будинку і прибудинкової території за період з березня до 30 вересня 2018 року, обов`язок зі сплати не виник, оплата послуг постачальників з обслуговування не підлягала стягненню, оскільки такі послуги не надавалися, рішення ухвалено в справі, якої не існує.
15 серпня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва
в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що обставини, на які посилається заявник, не можуть оцінюватися як нововиявлені, оскільки були відомі на момент ухвалення рішення

і досліджувалися судами.

26 квітня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно виснував, що ОСОБА_1 є співвласником багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а тому на неї покладається зобов`язання дотримуватися обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, які утворили ОСББ «Русанівська затока» для належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Оскільки

у відповідача виникла заборгованість зі сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території, з неї підлягає стягненню заборгованість в судовому порядку з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат.

11 червня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2024 року, в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

11 червня 2024 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 755/17417/18 за касаційним провадженням № 61-8497ск24 призначено судді-доповідачу Ситнік О. М., судді, які входять до складу колегії: Петров Є. В., Пророк В. В.

10 липня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити за пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

З таким висновком не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

У частині другій статті 6 Конституції України вказано, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Згідно із частиною другою статті 17, частиною першою статті 36, пунктами 1, 5 частини другої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судому системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (частина перша статті 388 ЦПК України).

Статтею 389 ЦПК України передбачене право касаційного оскарження. За частиною першою зазначеної статті учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;

3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Колегія суддів вважала, що оскільки у справі ціна позову становить 15 461,17 грн, яка станом на 01 січня 2024 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн), тому відмовити у відкритті касаційного провадження у справі необхідно з посиланням на пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Такі висновки вважаю помилковими.

Так, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень, зокрема у тому разі, коли ціна позову у справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що має наслідком відмову у відкритті касаційного провадження відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Такий особливий порядок доступу до касаційної інстанції зумовлений тим, що справи вже пройшли слухання по суті спору в двох інших судах, а оскарження в суді третьої інстанції має передусім відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону, мають значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника процесу.

Із аналізу пункту 1 частини першої та абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що норма пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України про відмову у відкритті касаційного провадження у справі, в якій ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, застосовна під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження при оскарженні в касаційному порядку судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, якими спір вирішено по суті.

Із матеріалів касаційного провадження вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Верховного суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2024 року, якою у задоволенні її заяви про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року за нововиявленими обставинами відмовлено на підставі пункту 1 частини 3 статті 429 ЦПК України, у зв`язку з тим, що обставини, на які посилається заявниця, не можуть оцінюватися як нововиявлені, оскільки були відомі на момент ухвалення рішення

і досліджувалися судами.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 429 ЦПК України, за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд відмовляє у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишає відповідне судове рішення в силі.

Вирішуючи питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним.

Зокрема, такими підставами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частини другої статті 423 ЦПК України).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених цим пунктом, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявниці на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Вказана позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 726/938/18 (провадження № 61-14879св19).

Тобто перевірці підлягають наявність нововиявлених обставин.

Заявником оскаржено в касаційному порядку процесуальну ухвалу суду першої інстанції, залишену без змін судом апеляційної інстанції.

Перелік процесуальних ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду чітко визначено у статті 353 ЦПК України.

Зокрема, згідно з пунктом 23 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За змістом пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України та пункту 23 частини 1 статті 353 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами(пункт 23 частини першої статті 353 ЦПК України), після її перегляду в апеляційному порядку, підлягає оскарженню і в касаційному порядку.

Останній абзац частини другої статті 389 ЦПК України передбачає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктами 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди безпідставно відмовили їй у задоволенні її заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду

м. Києва від 24 листопада 2021 року, не перевірили наявність нововиявлених обставин, не дослідили зібрані в справі докази, не врахували висновки щодо застосування норми права, викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, необґрунтовано відхилили клопотання про витребування доказів, встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до статей 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Аналіз наведених конституційних положень у взаємозв`язку зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дає підстави для висновку, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективне поновлення в правах і відповідати вимогам справедливості.

Відмова у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на процесуальні ухвали порушує закріплений у статті 6 Конвенції принцип доступу до правосуддя.

Вважаю, що колегія суддів мала відкрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2024 року та витребувати із Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу № 755/17417/18 на підставі пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України, а пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України у даному випадку не застосовний.

Суддя О. М. Ситнік