КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/4474/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/23353/20-ц

27 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарях - Шпильовій Я.І., Осадченко І.В., Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Підпалого В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним,-

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , який є її дідусем, уклав шлюб з ОСОБА_2 , зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 578.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Внаслідок смерті ОСОБА_5 а відкрилася спадщина на майно, до складу якої входить:

1/2 частки від земельної ділянки, площею 0, 1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0:82:277:0012, яка належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ № 018201, виданого Київською міською Радою 08 серпня 2007 року, на підставі рішень Київської міської ради від 27.11.2003 року за № 221/1095 та від 25.01.2007 року за № 23-1/684, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02-7-01250;

1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 28.11.2000 року за № 4-8731, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 15 грудня 2000 року за № 4859.

Після відкриття спадщини вона та її брат, який є третьою особою у справі, ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини,9 як спадкоємці першої черги за правом представлення, оскільки на час відкриття спадщини їх батько і син спадкодавця - ОСОБА_6 помер.

13 травня 2019 року їй та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку житлового будинку та 1/8 частку земельної ділянки кожному.

Вказує на те, що в процесі отримання спадщини вона та ОСОБА_3 дізналися про існування ще одного спадкоємця першої черги спадкування - ОСОБА_2 , як дружини дідуся.

Зазначала, що на час укладення шлюбу (в період 2012-2014 років) її дідусь - ОСОБА_4 тяжко хворів та постійно перебував на лікуванні. У вказаний період останній пережив інсульт, а тому стан його здоров`я та похилий вік не давали йому змоги усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладенні вказаного шлюбу.

Окрім того, дідусь мав фізичні вади, що унеможливлювало написання ним особисто заяви про реєстрацію шлюбу, він не міг без сторонньої допомоги пересуватися та тривалий час перебував на лікуванні у Київській міській клінічній лікарні № 12, також деякий період знаходився на лікуванні в Київській міській лікарні № 18.

Дідусь ОСОБА_4 жодного разу не повідомляв її або її брату ( своєму онуку) ОСОБА_3 про наявність у нього намірів створення сім`ї, реєстрації шлюбу та набуття прав та обов`язків подружжя.

Вважала, що заява про укладення шлюбу від імені дідуся була написана іншою особою, а не самим дідусем.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просила суд:

визнати недійсним шлюб, укладений 29 квітня 2014 року між громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про що в Книзі реєстрації шлюбів Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено актовий запис за № 578 та скасувати актовий запис про його реєстрацію;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_2 и, посвідчене державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори, за яким спадщина після смерті ОСОБА_4 , 1941 р.н., на яку видано свідоцтво складається з 1/4 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0:82:277:0012 та 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 и на об`єкти нерухомого майна - 1/4 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0:82:277:0012, номер запису про право власності: 31516058 та 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресу: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 31514425, державний реєстратор Мотицька Світлана Аполінаріївна, Шоста Київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року роз`єднано позовні вимоги у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним.

Виділено в самостійне провадження вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської нотаріальної контори, за яким спадщина після смерті ОСОБА_4 , 1941 р.н., на яку видано свідоцтво складається з 1/4 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0:82:277:0012 та 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна - на 1/4 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0:82:277:0012, номер запису про право власності: 31516058 та на 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 31514425, державний реєстратор Мотицька Світлана Аполінаріївна, Шоста Київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 07 вересня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Корзаченко Володимир Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції здійснював розгляд справи без виклику сторін, чим фактично позбавив позивача доступу до правосуддя.

Також суд першої інстанції безпідставно самостійно роз`єднав позовні вимоги та виділив в окреме провадження позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації прав власності ОСОБА_2 на спірне майно, оскільки, на думку апелянта, зазначені вимоги є похідними від вимоги про визнання шлюбу недійсним.

Безпідставно суд першої інстанції відмовив позивачці у витребуванні доказів та не надав правової оцінки наданим позивачкою та наявним у матеріалах справи письмовим доказам, а саме: копіям медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_4 , які підтверджують його тяжкий стан здоров`я та, відповідно, і обмежують бажання та можливості реєструвати власний шлюб.

Окрім того, на думку апелянта, в даному випадку було доцільно призначити у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, про що позивачка просила суд першої інстанції в окремому письмовому клопотанні від 04 грудня 2020 року.

На переконання сторони позивача, внаслідок того, що суд першої інстанції не витребував необхідні докази, не дослідив їх у судовому засіданні, не допитав свідків та розглядав справу без участі сторін, такі дії суду призвели до ухвалення в справі незаконного судового рішення.

Відзиви на апеляційну скаргу позивача від інших учасників справи до суду не надходили.

Під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Корзаченко Володимир Миколайович звернувся до суду з клопотанням про призначення судом апеляційної інстанції посмертної судово- психіатричної експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 червня 2023 року частково задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича про призначення експертизи.

Призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України (місто Київ, вул. Кирилівська, 103). Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

16 квітня 2024 року з Державної установи «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» надійшли матеріали цивільної справи разом з висновком експерта № 287 від 18 березня 2024 року за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 19 квітня 2024року провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Підпалого В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , про визнання шлюбу недійсним поновлено.Справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 та третя особа у справі ОСОБА_3 повністю підтрисали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому порядку, причин своєї неявки суду не повідомила, а тому суд вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Представник третьої особи: Печерського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засіданння також повторно не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлений, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення педставника позивачки та третьої особи ОСОБА_3 , обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.04.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено актовий запис за № 578.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_5 а відкрилася спадщина на майно, до складу якої входить:

1/2 частки земельної ділянки, площею 0, 1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0:82:277:0012, яка належала померлому ОСОБА_4 у на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 018201, виданого Київською міською Радою 08 серпня 2007 року, на підставі рішень Київської міської ради від 27.11.2003 року за № 221/1095 та від 25.01.2007 року за № 23-1/684, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02-7-01250;

1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому ОСОБА_4 у на підставі договору дарування, посвідченого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 28.11.2000 року за № 4-8731, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 15 грудня 2000 року за № 4859.

13.05.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом кожному на 1/8 частку житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/8 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0:82:277:0012.

Також, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 , яка складається з 1/4 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0:82:277:0012 та 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи також наявні копії медичних карт померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3, наданих КНП «Київська міська клінічна лікарня № 12», за період з 2013-2014 роки.

Відмовляючи в заловоленні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним, суд першої інстанції вказав, що вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними, оскільки для визнання шлюбу недійсним з тієї підстави, що шлюб було зареєстровано без вільної взаємної згоди жінки чи чоловіка (згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства), необхідно подати відповідні докази, а саме: документальне підтвердження постійного роздільного проживання, пояснення свідків, довідки медично-лікувальних установ про стан психічного здоров`я одного з подружжя, висновки експертів, тощо.

Крім того, факт того, що текст заяви був написаний за позивача іншою особою не може бути підставою для визнання шлюбу недійсним, адже діючим законодавством не передбачено вимоги про написання заяви про укладення шлюбу особисто тією особою, яка подає заяву про укладення шлюбу.

Відтак, позивачем не надано належних доказів на підтвердження доводів свого позову, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року не відповідає, оскільки ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Згідно частин першої, другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини (частина четверта статті 274 ЦПК України).

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що у даній справі, яка переглядається, заявлено вимоги про визнання недійсним шлюбу, укладеного 29 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про що в Книзі реєстрації шлюбів Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено актовий запис за № 578 та скасування актового запису про його реєстрацію.

Вказаний позов предявлено з метою усунення ОСОБА_2 и від права на спадкування майна померлого ОСОБА_5 а, що і не заперечується позивачем.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2020 відкрито провадження у даній справі та ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

При цьому, в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року зазначено, що «Згідно правилст. 19 ЦПК України для даної справи пріоритетним є швидке вирішення справи, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження».

Враховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі, вона є справою у спорах, що виникають з сімейних відносин, а отже, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на неможливість розгляду цієї категорії цивільних справ у порядку спрощеного провадження, зокрема, у постановах від 03 березня 2020 року у справі № 676/3396/19 (провадження № 61-1054св20), від 27 січня 2021 року у справі № 200/14300/18 (провадження № 61-10945св20), від 19 травня 2021 року у справі № 278/2797/19 (провадження № 61-4686св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 569/3757/20 (провадження № 61-14023св20) зазначено, що «суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, не надав оцінки відповідним доводам апеляційної скарги, не врахував, що зазначена підстава є обов`язковою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Тому суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції».

У пункті 7 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження

Оскільки рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року ухвалене з порушенням норм процесуального права, то на підставі пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України воно підлягає обовязковому скасуванню з ухваленням нового судового рішенняпро відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним.

У ч. 1 ст. 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 СК України).

Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю (частина третя статті 40 СК України).

Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (стаття 42 СК України).

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 СК України).

Тлумачення норм СК України свідчить, що:

1) в СК України закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41);

2) добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямого вказівки закону (частина третя статті 39 СК України);

3) в частині третій статті 40 СК України передбачена можливість конвалідації шлюбу як зареєстрованого без вільної згоди сторін, так і фіктивного. У разі встановлення на момент розгляду справи судом, що відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю, шлюб не може бути визнаний недійсним;

4) у статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним.У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає;

5) застосування позовної давності щодо шлюбу, який є недійсним в силу вказівки закону (статті 39 СК) виключається, оскільки така недійсність встановлена на рівні норми закону і не вимагається пред`явлення позову. Гіпотетично позовна давність могла б стосуватися тих різновидів недійсності шлюбу для настання яких необхідне рішення суду (статті 40 та 41 СК), адже саме у цьому разі слід пред`являти позов про визнання шлюбу недійсним. Проте згідно положень статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується. Тобто всі вимоги, які пов`язані з недійсністю шлюбу на підставі статей 40 та 41 СК України, виключені з сфери дії позовної давності.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 18.03.2024 № 287, складеного експертами державної установи « Інститут судової психіатрії МОЗ України» Ревенок О.А. та ОСОБА_9 , перебіг наявного психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу міг мати як прогредієнтний (погіршення), так і регредієнтний (покращення) характер. Відтак, комісія експертів дійшла висновку, що відповісти на питання чи здатний був ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, зважаючи на вікові особливості, стан здоров`я, індивідуально-психологічні особливості, прийом ліків, на момент укладення шлюбу 29.04.2014 повністю розуміти значення своїх дій та керувати ними не виявляється за можливе.

Аналізуючи встановлені дісні обставини справи та надані на їх ваідтвердження докази в сукупносмті, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачка належними та допустими доказами не довела, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, зважаючи на вікові особливості, стан здоров`я, індивідуально-психологічні особливості, прийом ліків, на момент укладення шлюбу 29.04.2014 року з ОСОБА_2 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Під час дослідження доказів, судом не було знайдено підтвердження того факту, що ОСОБА_4 та/або ОСОБА_2 укладали шлюб без наміру створити сім`ю та мали чи могли мати намір створити сім`ю з корисливих мотивів, шляхом задоволення своїх власних потреб та інтересів.

Також, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, з яких можливо було б встановити, що після реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подружніх відносин не виникло.

Твердження позивачки про те, що на момент укладення шлюбу 29.04.2014 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, зважаючи на вікові особливості, стан здоров`я, не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, можуть підтвердити свідки, колегія суддів відхиляє, оскільки можливість чи неможливість особи розуміти значення своїх дій та керувати ними не може підтверджуватись показами свідків, так як відноситься до компетенції судових експертів.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Отже, розглядаючи даний спір, який виник між сторонами у справі, враховуючи характер спірних правовідносин, норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами обставин, покладених ним в основу позову.

Відповідно, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним - без задоволення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів по суті спору, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича підлягає частковому задоволенню, рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним без задоволення.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду даної справи в постановлено рішення про відмову позивачау в задоволенні позовних вимог, то відповідно розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 21, 24, 38.40, 41, 42 СК України, ст.ст. 4, 13, 81, 89, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , про визнання шлюбу недійсним, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.

Головуючий Судді: