ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1149/24 Справа № 183/1030/23 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2023 року АТ КБ ПриватБанк звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 14 листопада 2007 року між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DN81AR00000162, на підставі якого банк надав відповідачеві кредит у розмірі 90 924,13 грн., з кінцевим терміном повернення до 13 листопада 2014 року зі сплатою відсотків, комісії, пені та штрафів у розмірах, визначених умовами кредитного договору. Виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором було забезпечено заставою транспортного засобу.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач 21 березня 2012 року звернувся на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Станом на 14 квітня 2012 року заборгованість відповідача за кредитним договором становила 67 202,84 грн. Так, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2012 року ухвалено про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначає про те, що предмет застави було реалізовано банком 13 грудня 2022 року, станом на цей день заборгованість відповідача за кредитним договором становила 50 574,69 грн.

Посилаючись на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, позивач вважає, що ухвалення вищезазначеного рішення не припинило правовідносин між сторонами кредитного договору, а тому відповідач допустив прострочення, відповідальність за яку передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, та за період з 14 квітня 2012 року по 13 грудня 2022 року (день реалізації предмета застави) останній повинен сплатити 3 % річних у розмірі 15 193,40 грн., а також інфляційні втрати в розмірі 111 582,31 грн. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача на його користь (а.с. 3-5).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відмовлено (а.с.49-51).

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.54-57).

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Розгляд даної справи вирішено здійснювати в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що закрите акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", передало 14 листопада 2007 року у власність ОСОБА_1 90 924,15 грн., на умовах укладеного ними відповідно до ст. 1054 ЦК України кредитного договору № DN81AR00000162, долученого до справи у засвідченій позивачем копії. За умовами цього договору, обов`язковими для сторін згідно з ст. 629 ЦК України, ОСОБА_1 отримав кредит в особистих цілях придбання автомобіля, з його поверненням частинами у встановлені погодженим графіком строки з кінцевим терміном по 13 листопада 2014 року під відсотки за користування коштами в розмірі 9,6 % річних.

Виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 було забезпечено в п. п. 7.3 кредитного договору заставою транспортного засобу Dacia Logan, VIN: НОМЕР_1 .

Разом з тим, в порушення умов договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за ним станом на 15 березня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 156 687,29 грн.

Зазначені обставини установлені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2012 року в цивільній справі № 2/0417/3891/2012, а тому окремому доказуванню не підлягають.

Так, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2012 року, ухваленим у цивільній справі № 2/0417/3891/2012, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" задоволені частково. Звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль Dacia, модель: Logan, рік випуску: 2007; тип ТЗ: легковий седан В; № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) для задоволення грошових вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" за кредитним договором № DN81AR00000162 від 14 листопада 2007 року в розмірі 156 687,29 грн. В іншій частині позову відмовлено і вирішено питання стосовно судових витрат.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, предмет застави було реалізовано 13 грудня 2022 року, доказів цієї обставини суду не надано.

Як на підставу позовних вимог позивач у позові посилається на те, що сума заборгованості за тілом кредиту станом на 14 квітня 2012 року становить 67 202,84 грн., яка у подальшому змінюється по періодам, та станом на 13 грудня 2022 року становить 50 574,69 грн.

Судом досліджена виписка по рахунку № НОМЕР_4 за період з 14 листопада 2007 року до 28 грудня 2022 року, у якій зазначені дати та суми погашення за кредитним договором, без вказівки на сам розмір заборгованості.

Крім того, підсумовуючий рядок «разом» у цьому розрахунку містить суму 47945,33, без зазначення валюти та виду, що саме це за сума. При цьому за проведеним судом розрахунком (арифметичні дії з додавання сум на погашення за кредитним договором) загальна сума на погашення заборгованості за кредитним договором, відповідно до вказаної виписки, складає 93 905,73 грн., замість зазначеної суми у розмірі 47 945,33.

За відсутності доказів про розмір простроченого основного зобов`язання відповідача, суд був позбавлений можливості провести власний розрахунок 3% річних та інфляційних сум за просторочення виконання зобов`язання та перевірити розрахунок, наведений позивачем.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Відповідно до статті 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просить стягнути грошові кошти згідно статті 625 ЦК України, надаючи розрахунок заборгованості, згідно якого залишок боргу за договором становить 50 574,69 грн., 3 % річних у розмірі 15 193,40 грн., а також інфляційні втрати в розмірі 111 582,31 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно доводів позову прострочена заборгованість становить 50574,69 гривень, згідно даних розрахунку період обрахування становить з 14.04.2012 року по 13.12.2022. Разом з тим, алгоритм розрахунку цієї суми не підтверджено жодними доказами, складові цієї суми не визначені.

При цьому, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2012 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Згідно рішення суду станом на 14.04.2012 ОСОБА_1 мав загальну заборгованість у розмірі 156687,29 гривень.

Згідно даних виписки по рахунку 29.11.2022 погашено заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 898, 89 гривень.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту реалізації заставного майна згідно рішення суду, зокрема договору купівлі-продажу, а також фінансових документів на підтвердження за яку вартість було реалізоване заставне майно, позивачем не надано.

Само по собі зарахування 29.11.2022 року 20 898, 89 гривень в рахунок погашення заборгованості не підтверджує, що саме за таку вартість було реалізовано заставне майно за відсутності належних доказів на підтвердження вчинення таких дій.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що позивачем не доведено суму заборгованості, на погашення якої виявилось недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення, а відтак є недоведеним розмір грошового зобов`язання , яке є простроченим.

Відтак в задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції правомірно відмовив, у зв`язку із їх недоведеністю.

Отже, доводи апелянта є неспроможними і не заслуговуючими на увагу.

Ухвалюючи рішення колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Таким чином, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг про незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: