П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/10455/23

Провадження № 22-ц/4815/467/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бучко Т.М.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) ухвалено:

13 лютого 2024 року

у м. Рівне Рівненської області

(без фіксації перебігу судового засідання звукозаписувальними засобами)

Повний текст рішення складено: 26 лютого 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Рівненська міська рада Рівненської області;

за участі: ОСОБА_1 та його представника адвоката Шмайхеля Анатолія Казмировича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Рівненської міської ради Рівненської області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання прав забудовника в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Рівненської міської ради Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання прав забудовника в порядку спадкування за заповітом. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , 1918 р.н., в зв`язку з чим відкрилася спадщина на 51/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 . 11 лютого 1993 року спадкодавець склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі за №2-312. За його умовами вона заповіла 51/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на користь позивача, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у рівних частках, а незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 лише на користь позивача.

У передбачений законом строк він звернувся до нотаріуса за прийняттям спадщини на підставі заповіту після смерті матері, про що заведено спадкову справу №69570419. 18 квітня 1996 року нотаріусом на користь позивача, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було видано свідоцтва про право на спадщину на 51/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . При цьому щодо об`єкта незавершеного будівництвом будинку нотаріус відповідне свідоцтво не видав, посилаючись на відсутність правовстановлювальних документів на це майно, адже спадкодавець не встигла увести житловий будинок в експлуатацію. У серпні 2022 року ОСОБА_1 знову звернувся до державного нотаріуса Першої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 . Між тим, 25 серпня 2022 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на ті ж самі обставини відсутність правовстановлювальних документів. Разом з тим в усному порядку нотаріусом було роз`яснено про доцільність звернення до суду з метою визнання права забудовника в порядку спадкування на незакінчений будівництвом житловий будинок.

Звертав увагу на те, що у витязі з рішення виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів (далі міськвиконком) №459 від 14.11.1990, в акті передачі границь земельної ділянки для індивідуального будівництва та у паспорті індивідуального будівництва у АДРЕСА_1 , помилково зазначено ім`я забудовника замість правильного " ОСОБА_2 " хибно зазначено " ОСОБА_4 ".

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2024 року позов задоволено.

Встановлено той факт, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , володіла правами і обов`язками забудовника незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 права і обов`язки забудовника житлового будинку АДРЕСА_2 .

У поданій апеляційній скарзі Рівненська міська рада Рівненської області, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та незастосуванні норм матеріального права, які підлягали до застосування, просить його скасувати і відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що протягом трьох місяців після ухвалення 14 листопада 1990 року міськвиконкомом рішення щодо відведення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 600 м2 по АДРЕСА_2 вона не уклала договору з виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства на забудову і нотаріально не посвідчила. Тобто вважає, що процедура приватизації нею завершена не була, а право власності (володіння) на земельну ділянку не набула. При цьому покликається на норми ст.ст. 316, 331, 376 ЦК України, а також на те, в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, вказуючи про необхідність державної реєстрації виникнення, переходу і припинення речових прав на нерухоме майно (ст. 182 ЦК України).

На думку заявника, з прийняттям 18 грудня 1990 року Земельного кодексу УРСР, який уведено в дію з 15 березня 1991 року, у ОСОБА_4 виник обов`язок виготовити державний акт на право володіння або право постійного користування землею і встановити межі ділянки в натурі (на місцевості) з одержанням документа, що посвідчує відповідне право. За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 лютого 2022 року у справі №521/13075/18, для спадкування прав забудовника спадкодавець за життя повинен набути у передбаченому порядку право на забудову земельної ділянки та отримати документи дозвільного характеру для проектування будівництва і виконання будівельних робіт.

Отже, відсутніми є документ, який посвідчував би право спадкодавця на земельну ділянку по АДРЕСА_2 ; інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо цього майна, а також докази про нотаріальне посвідчення укладеного між нею та виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства договору на забудову земельної ділянки з 14 листопада 1990 року по 14 лютого 1991 року. Саме по собі рішення міськвиконкому від 14 листопада 1990 року №459 не є документом, що засвідчує дату початку і період здійснення будівництва.

На переконання автора скарги, суд належної уваги на ці обставини не звернув.

Крім того, не враховано положення ст. 125 ЗК України, за умовами якої спадкодавець набув право власності на земельну ділянку, однак розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, то спадкоємці мають право звернутися до суду за визнанням відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації і одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на землю. Позови спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації, до задоволення не підлягають.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як з`ясовано зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 25 листопада 1993 року Міськвідділом ЗАГС м. Рівне, і ці обставини сторонами не оспорюються, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 мати ОСОБА_1 . В подальшому, 18 квітня 1996 року, Першою Рівненською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу до майна спадкодавця ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний №69570417 у Спадковому реєстрі; нотаріальний реєстраційний №118/1996) і підтверджено витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №69733333 від 12 серпня 2022 року.

Зі складеного 11 лютого 1993 року заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі за №2-312, вбачається, що ОСОБА_2 заповіла належну на праві особистої власності частину житлового будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у рівних частках. Крім того, позивачу заповіла належний на праві особистої власності житловий будинок АДРЕСА_2 .

18 квітня 1996 року Першою Рівненською державною нотаріальною конторою видано на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 51/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого Рівненським міськжитлоуправлінням 23 червня 1978 року і зареєстрованого Рівненським міським бюро технічної інвентаризації за №34-245-533.

З довідки Першої Рівненської державної нотаріальної контори №875/02-14 від 12 серпня 2022 року видно, що позивач є спадкоємцем за заповітом, посвідченим цією нотаріальною конторою 11 лютого 1993 року за реєстровим №2-312, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Разом з тим своєю постановою від 25 серпня 2022 року вих. №935/02-31 державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 11 лютого 1993 року цією нотаріальною конторою за реєстровим №2-31, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , на житловий будинок АДРЕСА_2 . Як на підставу для відмови нотаріус покликався на відсутність документа, що підтверджує право власності спадкодавця на зазначений житловий будинок.

Судом встановлено, що раніше, 14 листопада 1990 року, рішенням міськвиконкому № НОМЕР_2 "Про розгляд клопотань організацій, підприємств, установ міста про виділення земельних ділянок для індивідуального будівництва громадянам і розгляд заяв громадян по земельних справах" відведено ОСОБА_4 земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 600 м2 для будівництва житлового індивідуального будинку та дозволено його газифікацію і водопостачання (пункт 1.3).

Пунктом 3.2. цього рішення міськвиконкому зобов`язано громадян, яким виділено земельні ділянки, в т.ч. і ОСОБА_4 , протягом трьох місяців укласти з виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства договір на забудову з його нотаріальним посвідченням.

На а.с. 4 міститься акт про передачу границь земельної ділянки для індивідуального будівництва в м. Рівне відповідно до рішення міськвиконкому від 14 листопада 1990 року №459 і проекту забудови ділянки, затвердженого головним архітектором м. Рівне, яким винесено відповідні границі ділянки площею 600 м2 у натурі та зовнішні габарити будинку 13,0 АДРЕСА_3 , закріплено їх у натурі і передано ОСОБА_4 як забудовнику.

Також згідно із рішенням міськвиконкому від 14 листопада 1993 року №459 ОСОБА_4 як забудовнику видано паспорт індивідуального будівництва одноквартирного будинку АДРЕСА_2 , затверджений головним архітектором м. Рівне 13 січня 1992 року.

З листа Рівненського обласного державного нотаріального архіву від 13 грудня 2022 року №825/01-24 вбачається, що у цій архівній установі відсутні відомості, які підтверджують нотаріальне посвідчення укладеного ОСОБА_4 договору з виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 600 м2 за час із 14 листопада 1990 року по 14 лютого 1991 року відсутні.

Комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" Рівненської обласної ради №273 від 15 грудня 2022 року стверджувалося про відсутність інвентаризаційної справи щодо будинку АДРЕСА_2 , а технічної інвентаризації щодо цього об`єкта не проводилося.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 05 січня 2023 року №18-17-0.2-104/2-23 встановлено, що відповідно до матеріалів технічної документації "По визначенню меж присадибних ділянок індивідуальних забудовників та земель інших землекористувачів в межах кварталів та виготовлення документації для ведення земельного кадастру м. Рівне", затверджених розпорядженням міськвиконкому від 12 травня 1996 року №601-Р, земельна ділянка по АДРЕСА_2 обліковувалася за ОСОБА_4 .

При цьому встановлено, що у наведених документах допущено описку в написанні імені матері позивача і помилково зазначається про спадкодавця як " ОСОБА_4 ", тоді як правильним є " ОСОБА_2 ". Ці обставини сторонами не заперечуються та вони не входять до предмета спору.

Вважаючи, що його суб`єктивні цивільні права на спадщину всупереч закону не визнаються відповідачем, у червні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Рівненської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання прав забудовника в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки спадкодавець ОСОБА_2 набула права і обов`язки забудовника незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці, яка була їй відведена у безстрокове користування для будівництва індивідуального одноквартирного житлового будинку. Тому ОСОБА_1 набув права на спадкування майнових прав після смерті своєї матері, у т.ч. і прав забудовника, що входять до складу спадщини.

Проте з такими висновками частково погодитися не можна.

Частиною першою ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно зі ст.ст. 13, 15, 16, 20, 22, 25, 36 ЗК Української РСР 1970 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, земля в Українській РСР надається в користування:

-колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам;

-промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам;

-громадянам СРСР.

У випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, земля може надаватися в користування і іншим організаціям та особам.

Земля надається в безстрокове або тимчасове користування.

Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку.

Надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Право землекористування громадян, які проживають у сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Права землекористувачів охороняються законом.

Припинення права користування земельною ділянкою або зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених законом.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню. відновлення прав здійснюється відповідно до постанови Ради міністрів Української РСР або рішення виконавчих комітетів обласних, міських, районних, селищних і сільських Рад народних депутатів, а у випадку, передбаченому статтею 167 цього Кодексу, - судом.

Право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках:

1.)добровільної відмови від користування земельною ділянкою;

2.)закінчення строку, на який було надано земельну ділянку;

3.)переїзду на інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім`ї, за винятком випадків, передбачених чатсиною другою статті 1061 цього Кодексу;

4.)припинення трудових відносин, у зв`язку з якими було надано службовий наділ, за винятком випадків, передбачених статтею 134 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством СРСР і Української РСР;

5.)смерті всіх членів двору або сім`ї;

6.)виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб.

Право користування земельною ділянкою може бути припинене у випадках вчинення громадянином дій, передбачених статтею 169 цього Кодексу, а також при невикористанні протягом двох років підряд земельної ділянки або використанні її не відповідно до тієї мети, для якої вона надана.

Припинення права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої і частиною другою цієї статті, провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки.

Разом з тим Земельний кодекс УРСР №561-ХІІ було прийнято Верховною Радою Української РСР 18 грудня 1990 року та введено в дію з 15 березня 1991 року постановою Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР".

Пунктами 3, 5 постанови Верховної Ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18 грудня 1990 року встановлювалося, що цей Кодекс застосовується до правовідносин, що виникнуть після введення Кодексу в дію, тобто з 15 березня 1991 року, крім правовідносин, передбачених главою 5 Кодексу, до яких ця глава застосовується з 01 липня 1992 року. До земельних правовідносин, що виникнуть до 15 березня 1991 року (а до правовідносин щодо земельного податку і орендної плати до 01 липня 1992 року), Земельний кодекс Української РСР застосовується до тих прав і обов`язків, які виникнуть після введення Кодексу в дію.

Громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої прав на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на змелю або землекористування.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК Української РСР 1990 року право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється.

Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

При цьому дію норми ст. 23 ЗК Української РСР 1990 року щодо власників земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва зупинено Декретом Кабінету України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26 грудня 1992 року.

Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Норми статей 524, 548, 560, 561 ЦК Української РСР вказують, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у пункті 8 своєї постанови від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки. а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Таким чином спадкоємець має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спадкодавцем не було завершено процедури приватизації земельної ділянки площею 600 м2 по АДРЕСА_2 і вона не набула право власності (володіння) на неї, то вони на увагу не заслуговують.

Так, спірну земельну ділянку відведено ОСОБА_2 рішенням міськвиконкому від 14 листопада 1990 року №459 у користування з метою будівництва житлового індивідуального будинку. Тобто виникнення права землекористування не залежить від укладення договору з виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства, а неукладення такого договору спадкодавцем протягом трьох місяців після ухвалення виконавчим органом міського самоврядування свого рішення не є підставою для припинення речових прав на земельну ділянку і її законом не передбачено. Оскільки спірна земельна ділянка надавалася ОСОБА_2 у безстрокове користування до уведення в дію Земельного кодексу УРСР 1990 року, тому за нею зберігалося право користування цією ділянкою до реєстрації права власності на землю. При цьому правовстановлювальним документом для ОСОБА_2 є запис у реєстровій книзі міськвиконкому, хоча ці книги в Державному архіві Рівненської області на час вирішення справи і відсутні. Разом з тим у матеріалах технічної документації "По визначенню меж присадибних ділянок індивідуальних забудовників та земель інших землекористувачів в межах кварталів і виготовлення документації для ведення земельного кадастру м. Рівне", затверджених розпорядженням міськвиконкому від 12 травня 1996 року №601-Р, земельна ділянка по АДРЕСА_2 обліковувалася за ОСОБА_4

Зареєструвати своє право власності чи право землекористування з одержанням відповідного державного акту у передбаченому Земельним кодексом УРСР 1990 року спадкодавець не встигла внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Цим обставинам суд попередньої інстанції дав послідовну, вичерпну і детальну оцінку.

Поготів, статтею першою Закону України „Про державний контроль за використанням і охороною земель від 19 червня 2003 року №963-ІУ встановлено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, що свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду), або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Оскільки рішення міськвиконкому про надання у безстрокове користування спірної ділянки є чинним і ніким не оспорювалося, тому воно створює відповідні права та обов`язки для обох сторін у справі.

Обставин, які виключали б законність права користування землею ОСОБА_1 , у судовому засіданні встановлено не було.

Тому не можна погодитися і з твердженнями про відсутність документу, який посвідчував би право спадкодавця на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , а також інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо цього майна і доказів про нотаріальне посвідчення укладеного між нею та виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства договору на забудову земельної ділянки з 14 листопада 1990 року по 14 лютого 1991 року.

Спростовуються правильністю висновків суду аргументи заявника про хибне застосування судом норм матеріального права, а саме ст.ст. 182, 316, 331, 376 ЦК України і ст. 125 ЗК України, адже при вирішенні справи ці норми закону не можуть бути застосованими.

Внаслідок його помилкової оцінки обставин справи та в зв`язку із тим, що правовідносини, які вирішувалися судом касаційної інстанції, стосувалися права спадкування об`єкта самочинного будівництва є необґрунтованими покликання про незастосування правової позиції, що висловлена Верховним Судом у постанові від 23 лютого 2022 року у справу №521/13075/18. Натомість спірні правовідносини виникли не із самочинного будівництва, про ці обставини відповідачем не заперечувалося в засіданні суду першої інстанції та з огляду на це відповідної оцінки судом їм дано не було.

Більше того, на а.с. 5-5, зв. міститься копія паспорта індивідуального одноквартирного будівництва в АДРЕСА_2 , де забудовником зазначено ОСОБА_4 . У паспорті вказується перелік документів, а саме витяг з рішення міськвиконкому про виділення земельної ділянки, витяг з рішення міськвиконкому про дозвіл на будівництво, акт передачі границь земельної ділянки в натурі, генеральний план забудови і проект будинку. При цьому також зазначається, що паспорт видано на основі рішення міськвиконкому від 14 листопада 1990 року №459. Також спірну земельну ділянку було відведено саме для будівництва житлового будинку, а границі земельної ділянки та зовнішні габарити будинку закріплено в натурі і передано забудовнику, про що свідчить відповідний акт.

Отже, позивач, успадкувавши права і обов`язки ОСОБА_2 після її смерті, має право як спадкоємець за заповітом і на права забудовника по АДРЕСА_2 .

Решта покликань апеляційної скарги є необґрунтованими і тому колегією суддів відхиляються.

Приходячи до переконання про часткове скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів бере до уваги наявність законних підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги, а саме з приводу встановлення факту про те, що ОСОБА_2 володіла правами і обов`язками забудовника незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 .

Так, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 4 ст. 25, ч.ч. 1, 3, 5 ст. 26 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.

Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.

Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Тобто суб`єктивна цивільна правоздатність припиняється водночас зі смертю самої особи, яка їх мала, однак при прийнятті спадщини після її смерті усі права і обов`язки, що входять до складу спадщини, переходять до спадкоємця. Тому ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є і не може бути учасником цивільних правовідносин, а вказівка у резолютивній частині судового рішення про те, що особа, яка померла, володіла певними права і обов`язками, є помилковою. При цьому дані обставини встановлюються у мотивувальній частині цього рішення.

Отже, в цій частині позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно із ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Рівненської міської ради Рівненської області задовольнити частково.

Скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2024 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Рівненської міської ради Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні цієї вимоги.

В решті рішення суду першої інстанції (про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , прав і обов`язків забудовника житлового будинку АДРЕСА_2 ) залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 14.05.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.В.Боймиструк