КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/2927/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Клименка Дмитра Борисовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про визнання іпотечного договору від 29 жовтня 2015 року нікчемним, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 01 квітня 2015 року він з дружиною ОСОБА_3 взяли позику у ОСОБА_2 . Із даною позикою розрахувалися повністю, про що свідчить нотаріально завірена заява ОСОБА_2 .

Проте, 05 травня 2015 року до дружини на роботу з`явились невідомі і змусили підписати вимогу про повернення коштів по позиці від 01 квітня 2015 року, стосовно якої вже була видана нотаріально завірена заява ОСОБА_2 про те, що вимог по позиці останній не має.

Вказував, що 25 жовтня 2015 року на роботу до ОСОБА_3 знову з`явились невідомі, які виявились представниками ОСОБА_2 , та погрозами змусили підписати розписку від 25 жовтня 2015 року.

29 жовтня 2015 року знову на роботу до ОСОБА_3 з`явились ті ж самі невідомі особи та під погрозами змусили підписати договір позики від 29 жовтня 2015 року та договір іпотеки від 29 жовтня 2015 року. ОСОБА_3 не зверталася до нотаріуса за посвідченням договору позики та іпотечного договору, однак нотаріус всупереч вимогам закону виготовив незаконний іпотечний договір від 29 жовтня 2015 року.

Так, у п.1.3 іпотечного договору від 29 жовтня 2015 року є посилання на висновок експертної оцінки предмета іпотеки, здійсненого ТОВ «Каратай і партнери», однак з архівної довідки вбачається, що звіт оцінки відсутній в матеріалах справи. До того ж відповідно до відповіді фонду Держмайна така оцінка взагалі відсутня в реєстрі оцінок. Дана обставина є доказом того, що на момент посвідчення нотаріусом іпотечного договору не існувало оцінки майна, на яку йде посилання у п.1.3 іпотечного договору. Позивач наголошує, що посвідчення іпотечного договору на підставі документів, яких не існувало взагалі, не відповідає вимогам ст.203 ЦК України.

Також позивач звертає увагу суду, що його дружина не домовлялась з нотаріусом про оплату його послуг, ніяких проплат не здійснювала, у реєстраційних книгах не розписувалась, що свідчить про те, що вона не зверталась до нотаріуса за його послугами. Іпотечний договір від 29 жовтня 2015 року не оплачений, також не оплачена його реєстрація.

Крім того, зазначав, що іпотечний договір містить суперечливі та різні дані стосовно одного і того ж предмету іпотеки, зокрема, у п.1.2 договору вказана загальна площа квартири - 32,7 кв.м, житлова площа - 16,2 кв. м, а у п.2.1.10. договору згідно з довідкою ЖЕДу загальна площа квартири становить 32,67 кв. м, житлова - 18 кв. м.

Також у п. 2.1.10 іпотечного договору вказано, що малолітні або неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають за вказаною адресою та не мають прав користуватись предметом іпотеки. Проте, дана квартира - це єдине місце проживання спільної дитини позивача та його дружини ОСОБА_3 . Він не надавав згоди дружині на розпорядження майном без дозволу органу опіки та піклування. Позивач вважав, що нотаріусом було порушено права його дитини, зазначивши, що дитина не проживає та не має права на користування квартирою. Крім того, позивач з посиланням на норми Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» стверджує, що реєстрація не є обов`язковою для дитини та не забороняє проживання та користування житлом.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що суд ухвалив рішення на підставі неналежних та недопустимих доказів, не витребував оригінали доказів, не встановив, чи існують оригінали взагалі. Також суддя не назвала, чому вона механічно переписала зміст відзиву відповідачів, допускаючи ті ж помилки, що і у відзиві, та чому не дослідила надані позивачем докази.

Суд не дослідив підстави нікчемності правочину.

Відмовляючи у позові, суд аргументував неефективним способом захисту, разом із тим розглянув деякі обставини по суті, допустивши суб`єктивне трактування закону та називаючи надані докази, без чого дане рішення є незаконним та необгрунтованим.

Вважає, що суд зобов`язаний розглянути всі названі підстави нікчемності, підтвердити або спростувати їх, а також вказати, чому одні докази взяті до уваги судом, а інші ні, навіть не названі, хоча вони додані до позову та ними обгрунтовано позовну заяву.

Суд не підтвердив і не спростував та не взяв до уваги правові висновки ВС, названі позивачем, що є порушенням вимог ч.4 ст.263 ЦПК.

Вказує, що подав позов згідно п.2 ч.2 ст.16 ЦК, а саме: визнання правочину недійсним (нікчемним).

Необхідність у зміні предмета позову є, коли початкові вимоги не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

ОСОБА_3 оскаржує договір іпотеки від 29.10.2015 року за реєстровим

№ 1989, стверджуючи, що згідно закону він є нікчемним.

З`ясувалось, що оригіналу цього договору немає взагалі у сторін договору, і що вони його втратили.

Позивач вказує, що він не є сторона правочину, а заінтересована особа не має оригіналу, але вказав суду, що оригінали є у сторін правочину. У силу вимог ч.4 ст. 83 ЦПК, ч.1 ст.84 ЦПК, ч.ч.1-6 ст.95 ЦПК позивач має право витребувати та ознайомитись із оригіналом.

Саме суд зобов`язаний забезпечити законні процесуальні вимоги, щоб позивач міг належно захистити свої права та інтереси.

Саме на суд покладається право витребувати оригінал доказу, засвідчити копією, що надало б ОСОБА_3 можливість ознайомитись із оригіналом (ст.96 ЦПК)

Вказує, що склалась така ситуація, що оригіналу договору іпотеки не має жодна із сторін (втратили). ОСОБА_2 отримав дублікат цього договору «зі змінами».

Дублікат - це той же договір (другий примірник) Зміст оригіналу повинен бути тотожним змісту дублікату.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представник ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що покликаючись на нікчемність Іпотечного договору від 29.10.2015 року, позивач в апеляційній скарзі стверджує про порушення прав дитини на користування предметом іпотеки.

З цього приводу судом встановлено, що позивач і третя особа ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом на підставі п.2.1.10 Іпотечного договору від 29.10.2015 року встановлено, що на момент вчинення спірного правочину третя особа як сторона за Іпотечним договором, гарантувала, що малолітні або неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають за вказаною адресою (адресою розташування квартири) і не мають прав на користування предметом іпотеки.

Крім того, позивач сам, будучи батьком малолітньої ОСОБА_3 , надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на передання квартири в іпотеку, що підтверджується

п.2.1.11. Іпотечного договору та відповідною заявою позивача від 01.04.2015 року, посвідченою ПН КМНО Клименком Д.Б. (реєстр №574).

Судом також встановлено, що відповідно до паспортних даних батьків малолітньої ОСОБА_3 , матір ОСОБА_3 від 1988 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а батько ОСОБА_1 від 2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а від 2014 року - знято з реєстрації, тоді, як предмет іпотеки розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до Довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» структурного підрозділу ЖЕД №905 від 28.10.2015 року №5739 малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення Іпотечного договору не була зареєстрована у квартирі (предмет іпотеки) та не мала права користування нею.

Правильно встановивши обставини справи на підставі зібраних у справі доказів, а також з урахуванням відповідних висновків судової практики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, оскільки малолітня донька позивача на час укладення спірного договору не була власницею (співвласницею) майна, що передане в іпотеку, не була зареєстрована в квартирі і не мала права користування предметом іпотеки, то підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на передачу в іпотеку квартири, як і підстав для визнання Іпотечного договору від 29 жовтня 2015 року нікчемним немає.

Апеляційна скарга позивача не містить доводів, які б спростовували вищезазначений висновок суду першої інстанції.

Так, в апеляційний скарзі позивач наполягає на визнанні укладеного Іпотечного договору від 29.10.2015 року нікчемним.

Натомість, відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду з цього питання позови про визнання договору нікчемним не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17, постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц).

Вважає, що аналізуючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Щодо витребування оригіналу іпотечного договору, то копію оскаржуваного Іпотечного договору від 29.10.2015 року позивач сам долучив в якості письмового доказу разом із позовною заявою. Зміст Іпотечного договору від 29.10.2015 року ніхто з учасників справи не заперечував. Обставини щодо отримання дублікату Іпотечного договору від 29.10.2015 року відповідачем ОСОБА_2 під час звернення стягнення на іпотечне майно не стосуються обставин укладення і підстав оскарження спірного договору, тому не входять до предмету доказування в межах даної справи.

Крім того, судом обґрунтовано відмовлено позивачу у прийнятті заяви щодо зміни підстав і предмету позову (позовної заяви в новій редакції), поданої ним 17.11.2022 року в порушення норм процесуального законодавства, встановлених ч.3 ст.49 ЦПК України.?

Всі інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на законність та обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі.

ОСОБА_3 також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати нікчемним Іпотечний договір від 29.10.2015 року, посвідченийприватним нотаріусом Клименком Д.Б.

Вказує, що вона не була повідомлена про дату, час і місце засідання суду, що є порушенням її конституційних та процесуальних прав і це є безумовною підставою для скасування рішення, що підтверджується вимогами п.3 ч.3 ст.376 ЦПК.

Зазначає, що якщо оригінал письмового доказу не надано, а учасник справи ставить піл сумнів відповідність поданої копії оригіналу, то такий доказ не береться до уваги (Постанова ВС у справі №382/2284/18).

Зазначає, що на момент укладення та посвідчення правочину вона та ОСОБА_1 уже не були чоловіком та дружиною. Те, що у рішенні суду обгрунтовано висновки суду цими термінами, є маніпуляцією реальними обставинами.

Нікчемність правочину не може обгрунтовуватися подіями десятилітньої давнини, не може ставитись в залежності від того, хто та де був зареєстрований двадцять років тому.

Є правочин, є дата - 29.10.2015 року, і є момент його посвідчення.

Правочин є нікчемним на момент його посвідчення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня ОСОБА_3 на час укладення спірного договору не була власницею (співвласницею) майна, що передане в іпотеку, не була зареєстрована в квартирі і не мала права користування предметом іпотеки, а відтак у нотаріуса не було підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на передачу в іпотеку квартири, отже, підстав для визнання іпотечного договору від 29 жовтня 2015 року нікчемним немає.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2015 року між дружиною позивача - третьою особою у справі ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, передав, а третя особа, як позичальник, отримала грошові кошти у сумі 257192,39 грн, що на день укладання вказаного договору становило еквівалент 10601,50 доларів США, які позичальник зобов`язалась повернути не пізніше 01 травня 2016 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., скріплена його підписом та печаткою та зареєстрований в реєстрі за №1988.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між дружиною позивача, третьою особою у справі ОСОБА_3 , як іпотекодавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як іпотекодержателем, був укладений іпотечний договір від 29 жовтня 2015 року, відповідно до положень п.п.1.1 та 1.2 якого цей договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов`язання, що випливає з укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем договору позики від 29 жовтня 2015 року. Предметом іпотеки є квартира під АДРЕСА_4 , реєстраційний номер нерухомого майна 00, що складається з однієї житлової кімнати загальною площею 32,7 кв. м, житловою площею 16,2 кв. м.

Згода на укладення оскаржуваного правочину була надана позивачем 01 квітня 2015 року. Така згода у вигляді письмової заяви була посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Дмитром Борисовичем та зареєстрована в реєстрі за №574.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувшись до суду з указаним позовом, просив визнати іпотечний договір від 29 жовтня 2015 року нікчемним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Отже, як вірно зазначив суд, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 зазначено, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позивач, звернувшись до суду з вимогою про визнання укладеного іпотечного договору нікчемними, обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки визнання іпотечного договору нікчемним не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемність правочину встановлюється законом і не вимагає визнання його недійсним судом.

Обрання позивачем ОСОБА_1 неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Судом з`ясовано, що як підставу нікчемності правочину позивач зазначає відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного договору іпотеки.

Згідно з ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

За ч.1 статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

На підставі аналізу наведених норм права судом вірно зроблено висновок, що нікчемним є правочин у разі його вчинення без дозволу органу опіки та піклування у визначених законом випадках, зокрема за статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Згідно зі статтями 58, 59 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Відповідно до ч.1 статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

За змістом ч.1 статті 71 ЦК України, ч.1 статті 224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 березня 2019 року у справі №1612/2343/12.

Позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 01.07.2017 року.

На момент вчинення спірного правочину третя особа - ОСОБА_3 , як сторона за іпотечним договором, гарантувала, що малолітні або неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають за вказаною адресою і не мають прав на користування предметом іпотеки (пункт 2.1.10 іпотечного договору від 29 жовтня 2015 року).

Також, позивач сам надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на передання квартири в іпотеку, що підтверджується п.2.1.11 іпотечного договору та відповідною заявою позивача від 01 квітня 2015 року, посвідченою приватним нотаріусом КМНО Клименком Д.Б., реєстр №574.

Згідно паспортних даних батьків матір дитини ОСОБА_3 від 1988 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Батько ОСОБА_1 від 2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а від 2014 року - знятий з реєстрації. Проте, предмет іпотеки розташований за адресою: АДРЕСА_5 .

Як вбачається з Довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва» структурного підрозділу ЖЕД №905 від 28 жовтня 2015 року №5739, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення іпотечного договору не була зареєстрована у квартирі, яка є предметом іпотеки, та не мала права користування нею.

Всупереч ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження права користування малолітньою донькою позивача житловим приміщенням на момент укладення договору іпотеки чи права власності на нього, а також, що місцем її фактичного проживання є квартира за адресою: АДРЕСА_5 .

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що малолітня ОСОБА_3 на час укладення спірного договору не була власницею (співвласницею) майна, що передане в іпотеку, не була зареєстрована в квартирі і не мала права користування предметом іпотеки, а відтак у нотаріуса не було підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на передачу в іпотеку квартири, отже, підстав для визнання іпотечного договору від 29 жовтня 2015 року нікчемним не має.

З огляду на вищенаведене, всі інші доводи позивача не стосуються нікчемності договору іпотеки та можуть бути предметом розгляду при заявлені вимоги про визнання договору недійсним, тому у задоволенні позову суд вірно відмовив.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: