Справа № 644/3682/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого - судді Сітало А.К.,

за участю секретаря судового засідання - Трач М.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Гарагулі В.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та просила стягнути з АТ «Українські енергетичні машини» на її користь середній заробіток за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні в сумі 182000,00 грн. та на відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що у період з 16 грудня 2021 року по 02 серпня 2022 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 . 02 серпня 2022 року вона була звільнена з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно з наказом №159 від 02.08.2022 року.

В день звільнення вона була присутня на робочому місті, про суму виплат, що належать їй при звільненні її не було повідомлено, повний розрахунок належних їй при звільненні виплат не був здійснений.

Кінцевий розрахунок в сумі 43322 грн. 27 коп. було сплачено 21 квітня 2023 року Відповідно до довідки наданої відповідачем. Її середньоденна заробітна плата на день звільнення складала 1000.00 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати належних їй при звільненні сум, враховуючи обмежений ст. 117 КЗпП України строк у 6 місяців, а саме за період з серпня 2022 року по січень 2023 року включно, становить 182000,00 грн.

Неправомірними діями відповідача із затримки виплати гарантованої Конституцією та КЗпП України заробітної плати відповідач спричинив їй моральну шкоду, яка також підлягає стягненню судом та полягає в наступному.

Внаслідок тривалої - понад дев`ять місяців, затримки відповідачем виплати позивачу заробітної плати, вона опинилася у скрутному матеріальному становищі. Через відсутність грошей, на які вона обґрунтовано та за положеннями законодавства розраховувала, у неї виникло відчуття безпорадності та безнадійності щодо найближчого майбутнього.

Окрім цього, безвідповідальна та свавільна поведінка відповідача вочевидь порушила її нормальні життєві зв`язки. Вона, як і всі відповідальні люди, усвідомлює свій обов`язок з утримання своєї сім`ї та планує свої витрати відносно до доходів, на які вона вправі розраховувати. Такий стан речей призвів до виникнення у неї невпевненості в собі в питаннях пошуку роботи, спілкування з людьми тощо, крім того, породив стан тривоги, що для захисту своїх прав знадобиться ще значний проміжок часу її життя.

Позивач оцінює спричинену їй відповідачем моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Ухвалою суду від 14 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

У встановлений судом строк подано відзив на позовну заяву у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування такої позиції зазначено, що несвоєчасна виплата належних позивачу при звільненні виплат відбулася внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - військової агресії російської федерації проти України, що засвідчено листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024.02.0-7.1 та сертифікатом №6300-22-1122 від 30.09.2022 року про форс-мажорні обставини. Товариство не могло передбачити можливість початку ведення бойових дій на території Харківської області та підготуватися до них. Станом на час звільнення позивача підприємство знаходилось на території громади, яка була розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій. Територія та приміщення Товариства піддавалися систематичним ворожим обстрілам, внаслідок чого відповідачу завдано численні конструктивні пошкодження, що підтверджується витягами з ЄРДР у кримінальних провадженнях № 0000817 від 22.04.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України, № 0001240 від 12.05.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України, № 500000247 від 27.07.2022 за ч. 3 ст. 110 КК України, № 90000725 від 28.07.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України, № 00002603 від 08.08.2022 за ч. 3 ст. 110 КК України, № 0000687 від 15.04.2022 за ч. 2 ст. 438 КК України та рапортами співробітників поліції ГУНП в Харківській області від 10.02.2023, від 13.03.2023 щодо пошкоджень завданих відповідачу внаслідок вибухів. Крім того, зазначено, що відповідно до ст.10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення повноцінної діяльності підприємства.

Позивачем надано відповідь на відзив, у якому зазначено, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності форс-мажорних обставин, які унеможливлювали виконання ним обов`язку по своєчасній виплаті належних позивачу при звільненні виплат.

У наданих суду відповіді на відзив та запереченнях, сторони своєї позиції щодо позову не змінили.

В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала у повному обсязі, та просила суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та у запереченнях. У разі якщо суд дійде до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, просив відмовити у позові у зв`язку із пропуском позивачем строку на оскарження.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16 грудня 2021 року по 02 серпня 2022 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді начальника бюро обліку заробітної плати генераторного та електротехнічного обладнання відділу обліку заробітної плати та начальником вказаного відділу. Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 . 02 серпня 2022 року вона була звільнена з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно з наказом №159 від 02.08.2022 року.

Після звільнення ОСОБА_1 з АТ «Українські енергетичні машини», роботодавцем не проведено кінцевий розрахунок по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до довідки - розрахунку на час звільнення позивача борг підприємства по виплатам, які належали їй становив 43322 грн. 27 коп. Кінцевий розрахунок здійснено 21 квітня 2023 року.

За приписами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно довідки АТ «Українські енергетичні машини» середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складала 1000,00 грн.

Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені сттями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Воєнний стан діє до теперішнього часу.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, урегульовано Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ , який діє протягом воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частин 2, 3 статті 1 Закону « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Частиною 3 статті 10 Закону « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положення Закону№ 2136-ІХ, регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю та мають пріоритет у застосуванні на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України , у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024.02.0-7.1 та сертифікатом № 6300-22-1122 від 30.09.2022 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереробної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022.

Надані відповідачем докази доводять, що у період за який позивач просить стягнути середній заробіток (з серпня 2022 року по січень 2023 року включно) порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням.

Статтею 15 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відшкодування працівникам та роботодавцям пов`язаних із трудовими відносинами грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України, здійснюється за рахунок коштів держави-агресора, а також коштів, отриманих з/від відповідних фондів на відновлення України, у тому числі міжнародних, міжнародної технічної та або/поворотної чи безповоротної фінансової допомоги, інших джерел передбачених законодавством.

У зв`язку з тим, що судом не встановлено вини відповідача у порушенні зобов`язання щодо розрахунку при звільненні, оскільки воно сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди також відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання щодо судових витрат вирішується судом на підставі ст. 141, 142 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 10, 11, 60, 212, 214, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 20.02.2024 р.

Суддя: А. К. Сітало