ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1055/22
Провадження №2/477/182/24
06 лютого 2024 року Жовтневий районний суд Миколаївської області
у складі: головуючого у справі судді - Глубоченка С.М.
за участі секретаря судового засідання - Резуник Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
07 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію у розмірі 50 830.16 грн замість частки у праві спільної сумісної власності.
В обґрунтування поданого позову вказує, що з 19 липня 2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Наразі у провадженні Жовтневого районного суду Миколаївської області перебуває справа за її позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні спільним майном, згоди між сторонами про поділ майна також не досягнуто, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у якому посилаючись на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, з урахуванням неподільності придбаних речей, а також її згодою щодо отримання грошової компенсації вартості належної їй частки майна, просить стягнути з відповідача частину вартості придбаного майна.
Ухвалою суду від 10 листопада 2022 року позовна заява залишена без руху.
Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
У судове засідання 06 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 будучи повідомленою про час та місце розгляду справи не з`явилася. Представником позивача ОСОБА_3 до суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Просила позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання жодного разу не з`явився. Згідно поштових повідомлень повернутих до суду, адресат відсутній за вказаною у позовній заяві адресою.
Ухвалою суду від 06 лютого 2024 року, постановлено розгляд справи здійснювати в заочному порядку.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 19 липня 2013 року, серії НОМЕР_1 (а.с.7).
Як вказує позивач, на даний час шлюбні стосунки між сторонами припинені, а придбане ними в період шлюбу майно перебуває у користуванні відповідача, та останнім чиняться перешкоди у користуванні цим майном.
Свої доводи позивач обґрунтовує наданими копіями видаткових накладних, гарантійних талонів, інструкцій з експлуатації, рахунків на оплату, товарних чеків.
Так, згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою, другою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
За вказаного слідує, що вищезазначене майно було придбане сторонами в період шлюбу, отже належить їм на праві спільної сумісної власності.
В зв`язку з не підтвердженням тієї обставини, що майно придбавалось саме сторонами, суд не приймає в якості доказу вищезазначені документи, так як вони не підтверджують обставини, що підлягають доведенню при розгляді справи про поділ майна подружжя.
З огляду на те, що дата продажу зазначеного товару передує даті укладення шлюбу між сторонами майже на шість місяців, вказане майно не може вважатися спільним майном подружжя.
Згідно положень частини першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Отже за змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділ відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.
Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.
Поняття речі та визначення можливості її поділу наведено у приписах статей 179, 183 ЦК України, у яких, зокрема, і зазначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , остання звертаючись до суду з указаним позовом посилалася саме на неподільність придбаних сторонами у період шлюбу речей, що робить неможливим їх поділ в натурі.
Натомість надані позивачем та дослідженні у судовому засіданні докази спростовують такі доводи позивача, з огляду на те, що предметом позову у цій справі є майно, яке було придбано сторонами протягом часу перебування у шлюбі. Придбане майно за своїми характеристиками має специфічні властивості, відмінні між собою характеристики, різне побутове призначення, та є відокремленим один від одного, що на думку суду дозволяє його окреме використання та спростовує доводи позивача у частині неподільності придбаного майна.
Наведені вище обставини у своїй сукупності приводять суд до переконання про те, що здійснення поділу спільного майна подружжя у запропонований позивачем спосіб, а саме компенсації належної їй частки не відповідатиме ефективному способу захисту, що відповідає змісту відповідного права чи об`єктивного інтересу сторін, та є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів.
Частина перша статті 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач, звернувшись з цим позовом до суду, не ставить питання про визнання за нею права власності на частину майна, що перебуває у їх спільній з відповідачем сумісній власності, а лише просить суд стягнути вартість її частки, внаслідок неможливості спільного використання цього майна через його неподільність.
Натомість як встановлено судом, зазначені вище речі у своїй сукупності є подільними, та можуть бути виділено у власність сторонам, хоча й з можливим відступом від рівності часток.
Указане на думку суду виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 364 ЦК України
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Хоча за змістом позовних вимог вбачається, що предметом позову ОСОБА_1 є поділ спільної сумісної власності подружжя, однак обриючи спосіб захисту свого права позивач не просить суд визнати за нею право власності на належну їй у праві спільної сумісної власності подружжя майна, а посилаючись на його неподільність просить стягнути з відповідача компенсації вартості своєї частки.
Однак внаслідок недоведеності обставин неподільності майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, суд вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту права у цій справі не може бути застосований до вказаних правовідносин.
Крім того, як вбачається із заявленого позову, позивач, посилаючись на неподільність речі, просить стягнути з відповідача грошову компенсацію, яка відповідає 1/2 частці у праві спільної сумісної власності сторін. При цьому, з доданих до позову та досліджених судом видаткових накладних вбачається, що сума компенсації та вартість майна обраховується позивачем, виходячи з його вартості на час придбання цього майна.
Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
При цьому суд вважає необхідним наголосити на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати для обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог і на підставі яких суд надалі встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими.
Ухвалою суду від 10 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачеві строку на усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали.
За змістом ухвали від 10 листопада 2022 року, вбачається, що внаслідок відсутності доказів у підтвердження вартості спірного майна станом на день звернення до суду, судом запропоновано позивачу надати докази, що підтверджували б вартість майна, що виступає предметом позову у цій справі.
На виконання ухвали суду, позивачем подано заяву, у якій остання серед іншого вказувала на можливість надання таких доказів у ході розгляду справи.
У свою чергу, під час розгляду справи, позивач у своїй заяві від 28 березня 2023 року повідомила суд про неможливість надання доказів, що підтверджували б дійсну вартість майна, що є предметом поділу у цій справі.
Згідно висновку Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі №136/1867/15-ц вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Такої ж думки притримується Верховний Суд, який у постановах від 06 квітня 2023 року у справі №199/291/21 та постанові від 08 травня 2023 року у справі №753/1902/21 вказав, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Суд у даному випадку наголошує на тому, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, посилання позивача на неможливість надання таких доказів через відсутність у неї фінансових можливостей для оплати відповідно дослідження суд сприймає критично, оскільки остання не була позбавлена можливості здійснити аналіз ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, оскільки вартість майна повинна бути визначена саме на час розгляду справи про поділ цього майна.
При цьому вказана можливість позивачу була роз`яснена судом при залишення її позову без руху. Позивач не скористався своїми правами, щодо надання доказів після відкриття провадження у справі, та фактично самоусунулася від свого обов`язку щодо доведення обґрунтованості поданого нею позову.
Доводи позовної заяви та поданих до суду заявах по суті спору, щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача грошової компенсацію її частки відхиляються, оскільки не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, у стягненні компенсації слід відмовити оскільки позивач під час звернення до суду з позовом або в ході розгляду справи не надав суду достовірних даних щодо вартості майна, яке є предметом спору, вказана позивачем оцінка не може бути прийнята судом до уваги, так як зазначені видаткові накладні не є достовірними доказами вартості спірного майна на час розгляду справи, з урахуванням того, що після тривалого часу експлуатації вартість спірного майна може істотно знизитися, що буде порушувати права відповідача.
Ненадання позивачем на час розгляду справи належних та достовірних доказів дійсної вартості спільного майна сторін, що є предметом позову, наряду з недоведеністю обставин, щодо неподільності речей, що виступають спільною сумісною власністю подружжя позбавляють суд можливості вирішити питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю позивачем.
На підставі викладеного, оцінивши в сукупності докази по справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,
У задоволенні позову відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО