Номер провадження: 22-ц/813/1619/24
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач Суворовська окружна прокуратура міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 травня 2023 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Бузовського В.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення,

в с т а н о в и в:

У вересня 2022 року позивач Суворовська окружна прокуратура міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог позивач послався на те, що 08 січня 2020 року державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяною Іванівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50579098 від 08 січня 2020 року щодо об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 17,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт державним реєстратором зазначено наступні документи: 1) технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 25 грудня 2019 року, видавник: ТОВ «АБТІ»; 2) довідка, серія та номер: б/н, виданий 25 грудня 2019 року, видавник: ТОВ «АБТІ». В зазначених документах міститься інформація щодо будівництва будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами до 05 серпня 1992 року.

Позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50579098 від 08 січня 2020 року, прийнято із порушенням вимог діючого законодавства, у зв`язку із чим є незаконним та підлягає скасуванню, з одночасним припиненням речових прав, зареєстрованих на об`єкт нерухомості. Технічний паспорт, на підставі якого зареєстроване право власності, не підтверджує право власності на зареєстрований об`єкт нерухомості та не дає можливості встановити підстави набуття права власності ОСОБА_1 , є документом, що підтверджує ведення технічної інвентаризації об`єкту та не може бути самостійною підставою виникнення права власності. Технічний паспорт може бути умовою державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна виключно у сукупності з іншими документами або відомостями, визначеними пунктами 41, 42, 43 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року та ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того вказує, що надана ОСОБА_1 державному реєстратору, видана ТОВ «АБТІ» 25 грудня 2019 року, довідка, у якій містяться відомості про побудову житлового будинку до 05 серпня 1992 року, не є документом, який підтверджує факт побудови об`єктів до 05 серпня 1992 року згідно положень п. 42 Порядку реєстрації та ст. 31 Закону про реєстрацію, а тому заявником для державної реєстрації права власності не подано документів, які у сукупності відповідають вимогам Порядку реєстрації та які можуть бути підставою для реєстрації права власності на житловий будинок, загальною площею 17,3 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Т.І. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50579098 від 08 січня 2020 року щодо житлового будинку, загальною площею 17,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) прийнято незаконно, всупереч встановленому Порядку реєстрації, за відсутності усіх необхідних документів. Крім того, відповідно до листа Комунального підприємства «Право» Одеської міської ради від 13 травня 2021 року № 539 окружну прокуратуру повідомлено, що адреса: АДРЕСА_1 в Адресному реєстрі міста Одеси відсутня, а відповідні довідки про її резервування та підтвердження підприємством не видавались.

Зазначене свідчить про проведення реєстрації прав на нерухоме майно за відсутності документа, що підтверджує присвоєння адреси. Отже, зазначена адреса, а саме: АДРЕСА_1 самовільно використана заявником та внесена державним реєстратором до Державного реєстру прав з порушенням вимог чинного законодавства, без її присвоєння в установленому порядку та без надання підтверджуючих документів, які вимагаються та передбачені п.п. 41, 42 Порядку реєстрації як обов`язковий документ для державної реєстрації права власності. Відповідно до листа Управління державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради від 04 липня 2022 року за № 01-6/66 в Реєстрі будівельної діяльності, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Також, повідомлено, що до Управління не надходили та не реєструвались документи дозвільного/декларативного характеру за зазначеною адресою. Відсутність відповідних дозвільних та декларативних документів на будівництво за адресою: АДРЕСА_1 також вказує на проведення державної реєстрації без документів, визначених чинним законодавством.

Листом Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 17 травня 2021 року за № 01-19/04 повідомлено окружну прокуратуру що рішення про надання у власність, оренду, постійне користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не приймалось. Земельна ділянка під зазначеним об`єктом нерухомого майна знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, яка відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України, п. «б» ч. 1 ст. 80, ст. 83 Земельного Кодексу України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділена повноваженнями власника цієї земельної ділянки, та яка не приймала рішення про передачу земельної ділянки у власність або користування з метою її забудови.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 здійснила самовільне захоплення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що належить територіальній громаді м. Одеса, без належних правових підстав та в порушенні вимог чинного законодавства, що легалізовано, шляхом проведення незаконної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, позивач просив суд:

визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяни Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:50579098 від 08 січня 2020року, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 17,3 кв.м, реєстраційним номер розділу 101.

зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Від представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Смирнова А.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що оскільки об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 на законних підставах перебуває у відповідача, не є самовільно збудованим та не підлягає знесенню, а заявлений позов подано особою, яка не має на це відповідних повноважень, то позов підлягає поверненню без розгляду або залишенню без задоволення у разі його розгляду по суті (а.с. 102-106, т. 1).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 травня 2023 року позов Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяни Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:50579098 від 08 січня 2020 року, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 17,3 кв.м, реєстраційним номер розділу 101.

Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховано, що будинок, розташований на спірній земельній ділянці, який отримано ОСОБА_1 у спадок, побудовано у 1963 році, до народження відповідачки та вона не здійснювала будь-яких будівельних робіт, а тому як такий, що побудований до 05 серпня 1992 року, не потребує прийняттю в експлуатацію та не є самочинним будівництвом; отже, і земельна діляка під будинком отримана відповідачкою у спадок.

Судом під час розгляду справи не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15 січня 2021 року у справі № 1540/3952/18, про те, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Також судом не прийнято до уваги доводи відповідачки, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що позов подано особою, що не має на це відповідних повноважень, а тому підлягає поверненню без розгляду, а у разі розгляду по суті залишенню без задоволення.

Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що суд першої інстанції в рішенні не здійснив оцінку доказів, які містяться в матеріалах справи та не зробив власних висновків щодо обставин справи, обмежившись лише загальними фразами.

Вважає висновок суду про незаконну державну реєстрацію передчасним та безпідставним, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази законності отримання заступником керівника Суворовської окружної прокуратури м. Одеси інформації про нібито незаконну державну реєстрацію спірного будинку.

Також зазначає, що судом не було враховано, що будинок побудовано та отримано спадкоємцями у володіння більш ніж 50 років тому від Одеського заводу «Продмаш», про що в матеріалах справи наявні відповідні докази.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси Лілія Гурська доводи скарги не визнала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначивши, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в розумінні ст. 376 Цивільного кодексу України є об`єктом самочинного будівництва, оскільки розміщений на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, оскільки знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, яка відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України, п. «б» ч. 1 ст. 80, ст. 83 Земельного кодексу України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділена повноваженнями власника цієї земельної ділянки та не приймала рішення про її передачу у власність або користування з метою її забудови.

Щодо доводів скарги про подання позову особою, яка не має на це відповідних повноважень, вказала, що підставою для пред`явлення окружною прокуратурою позову є загроза порушення інтересів держави, яка полягала у бездіяльності Одеської міської ради та виражається у невжитті нею заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом, який є єдиним ефективним способом захисту порушених інтересів держави відповідно до ст. 23 закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник Приморської окружної прокуратури м. Одеси апеляційну скаргу не визнала.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду суду, зокрема, представник відповідачки є користувачем Електронного суду (13.05.2024 13:40:03), до судового засідання не з`явилися.

Вказане не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким по справі не оспорюється, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.08.2022 року № 308545531, державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяною Іванівною 08.01.2020 року прийнято рішення № 50579098 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 17,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) (а.с.25-26).

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення та вчинення реєстраційної дії права власності на вказаний об`єкт державним реєстратором зазначено наступні документи: 1) технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 25.12.2019 року, видавник: ТОВ «АБТІ»; 2) довідка, серія та номер: б/н, виданий 25.12.2019 року, видавник: ТОВ «АБТІ». (а.с. 59, 61-66).

Інженером ОСОБА_3 . Товариства з обмеженою відповідальністю «АБТІ», який має кваліфікаційний сертифікат серії АК № 005173 відповідального виконавця окремих робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури, категорія інженер з інвентаризаці нерухомого майна, видано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 станом на 25 грудня 2019 року, та відповідно до довідки, серія та номер: б/н, виданої 25 грудня 2019 року, видавник: ТОВ «АБТІ», вбачається, що житловий будинок літ. А, сарай літ. Б, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , побудовані до 05 серпня1992 року, не є самочинними та не потребують прийняття в експлуатацію (а.с. 59).

Відповідно до інформації, наданої Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради від 20.05.2022 № 01-19/1345(21), в Департаменті відсутня інформація щодо оформлення землекористування по вищевказаній адресі. Рішення щодо передачі запитуваної земельної ділянки у власність або користування Одеською міською радою не приймались (а.с. 30-31).

Відповідно до листа КП «Право» від 13.05.2021 № 529, адреса: АДРЕСА_1 відсутня в Адресному реєстрі міста (а.с. 29).

КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради на запит окружної прокуратури 17.05.2021 р. № 1902-04/99 повідомило, що станом на 31 грудня 2012 року не володіє відомостями про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 45).

Управлінням ДАБК Одеської міської ради 04 липня 2022 року за № 01-6/166 повідомлено окружну прокуратуру, що в реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо видачі документів дозвільного/декларативного характеру на будівництво (реконструкцію) за адресою: АДРЕСА_1 . До Управління не надходили та не реєструвались документи дозвільного/декларативного характеру за зазначеною адресою (а.с.27).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу зобов`язання відповідачки звільниту належну Одеській міській раді земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 17.3 кв.м, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту, право власності на який зареєстроване за відповідачкою на підставі оскаржуваного рішення державного реєстратора індексний номер 50579098 від 08.01.2020 року.

Задовольняючи позов, суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог протягом розгляду справи.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджує висновки суду та зазначає наступне.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22.

Отже, здійснення, як стверджує відповідачка, її батьками самочинного будівництва спірного об`єкту нерухомості порушує права Одеської міської ради, в інтересах якої звернувся до суду заступник керівника Суворовської окружної прокуратури м. Одеси, на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій спірний об`єкт нерухомості побудований.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, а прокурором обрано належний спосіб захисту своїх прав, тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в наведеній частині.

Помилкові доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, оскільки посилання відповідачки на набуття нею у спадок спірного нерухомого майна, побудованого батьками ще до її народження на землях, які були надані батькам у користування від Одеського заводу «Продмаш», працівниками якого батьки були, більше ніж 50 років назад, не підтверджені належними та достатніми доказами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Натомість, надані відповідачкою докази щодо праці її батьків на вказаному підприємстві у 1950-60-х роках минулого століття у сукупності із наданою Випискою з рішення Виконкому міської ради депутатів трудящих № 814 від 16 листопада 1967 року «Про відвід державним організаціям земельних ділянок під будівництво», у тому разі у заводу «Продмаш» (під номером 1), у своїй сукупності не дають підстави дійти висновку провиділ земельної ділянки в користування саме батькам відповідачки, якої саме земельної ділянки та її площі.

До того ж, вказаним рішенням було закріплено таке користування тимчасово та для організації водних станцій, а не для будівництва садиб, якою згідно технічного паспорту є спірний самочинний об`єкт нерухомого майна.

Жодних доказів вирішення питання щодо земельної ділянки, на якій розташоване вказане нерухоме майно, як батьками відповідачки, так і нею самою матеріли справи не містять.

Вказане є визначальним для правильного вирішення справи, оскільки у статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на час оспорюваної реєстраційної дії) зазначено, що для проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, необхідно надати наступні документи: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Саме вказана сукупність може мати наслідком державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна, збудованих до 05 серпня 1992 року, на що помилково посилається відповідачка, не надаючи жодного документу щодо користування земельною ділянкою.

Жодних доводів щодо незаконності судового рішення в наведеній частині апеляційна скарга не містить, крім того, про можливість застосування вказаного способу захисту порушених прав йдеться і у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 753/20662/17.

Колегія суддів, переглядаючи судове рішення за доводами апеляційної скарги, яка не містять таких доводів, зазначає про те, що висновки Великої палати Верховного Суду у справі № 916/1174/22 постанова від 15 листопада 2023 року щодо того, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, і що у категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.

Проте такі висновкі зроблені за обставин, коли позивачем заявлялася лише одна вимога про припинення права власності на самочинний об`єкт нерухомого майна, а вимоги про звільнення земельної ділянки не було заявлено.

Не заслуговує на увагу посилання відповідачки про набуття нею у спадок спірного нерухомого майна, оскільки таке не підтверджено належними доказами.

Як не може бути взято до уваги і тривалість користування, на що посилається ОСОБА_1 , родиною відповідачки спірним майном з огляду на дотримання балансу інтересів у справі та можливе втручання у право на мирне володіння майном.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Вирішуючи питання правомірності втручання держави у право на мирне володіння майном, колегія суддів враховує баланс інтересів власника та особи, яка здійснила самочинне будівництво на предмет пропорційності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції та доходить висновку про нагальну необхідність у втручанні у право користування земельною ділянкою враховуючи суспільний інтерес.

За приписами частини другої статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, у такої особи не виникає охоронюване законом право чи інтерес, які підлягають захисту з огляду на приписи статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо можливого втручання у інші права відповідача, то за наявності встановленої у справі сукупності критеріїв (самочинний характер будівництво, відсутність згоди власника земельної ділянки, порушення прав третіх осіб, відсутність відомостей про можливість перебудови, позов самого власника про знесення) то таке втручання є законним у розумінні статті 376 ЦК України.

Відповідачка у справі житлом забезпечена, оскільки є зареєстрованою за іншою ніж самочинне будівництво адресою, тому втручання у її права не становитиме для неї надмірного тягаря.

З урахуванням встановлених обставин щодо відсутності у відповідачки належно оформленого права власності чи користування земельною ділянкою, реєстрація за нею здійсненого самочинного будівництва на земельній ділянці, проти якого заперечує власник земельної ділянки, та оцінці поведінки відповідача, слід надати перевагу захисту інтересів власника земельної ділянки.

Як не може бути взято до уваги і посилання на відсутність доказів отримання заступником керівника Суворовської окружної прокуратури м. Одеси інформації про нібито незаконну державну реєстрацію об`єкта житлової нерухомості, а відтак в силу компетенції прокуратури висновок про незаконну державну реєстрацію є передчасним та безпідставним.

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Для представництва інтересів держави в суді прокурор має довести вжиття ним всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, зокрема повідомлення прокурором відповідного органу про звернення до суду від його імені.

Суд зобов`язаний дослідити, чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Таким чином у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, прокурор посилався на те, що зареєстрований ОСОБА_1 об`єкт знаходиться на земельнй ділянці, яка останній не належить, а перебуває у власності територіальної громади м. Одеси, отже, встановлено факт незаконної державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, спорудженого без дозвільних документів та на земельній ділянці, яка належить вказаній територіальній громаді. Прокурор зазначав, що порушено інтереси держави, а саме матеріальну та фінансову основу місцевого самоврядування, право власності територіальної громади на землю, а орган, на який покладено обов`язок щодо здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, - Одеська міська рада, знаючи про зазначені порушення, оскільки повідомлена про вищезазначені порушення інтересів держави, що підтверджується листом окружної прокуратури № 53-7231вих-21 від 16 грудня 2021 року та № 53-2791вих-22 від 13.06.2022, проте жодних дієвих заходів, спрямованих на поновлення порушених інтересів держави, зокрема, звернення із позовною заявою, не здійснила.

Водночас, департаментом земельних ресурсів ОМР 23 лютого 2022 року на виконання листа окружної прокуратури № 53-7231вих-21 від 16 грудня 2021 проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено факт незаконної реєстрації права власності на житловий будинок та самовільне зайняття земельної ділянки, проте ніяких заходів ОМР вжитто не було, і таке нездійснення останньою заходів, направлених на звільнення земельної ділянки лист від 06 липня 2022 року № 32-пр/вих.), з якого вбачається, що міською радою заходи реагування не вживалися.

Вказана позиція органу місцевого самоврядування свідчить про неналежне здійснення нею своїх повноважень та захисту порушених інтересів територіальної громади та не звернення до суду із відповідним позовом з часу повідомлення про виявлені порушення окружною прокуратору свідчить про бездіяльність уповноваженого органу.

Факт виконання прокурором вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в частині попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про представництво інтересів держави в суді підтверджується доданим до позовної заяви повідомленням.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 31 травня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький