Номер провадження: 22-ц/813/2777/24
Справа № 509/5708/21
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пухи А.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Панасенка Є.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольскогого районного суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначала наступне.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року скасовано правовстановлюючі документи на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 . А, Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.03.2020 року визнано за ОСОБА_3 , право приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_3 має їй відшкодувати їй кошти в сумі 1 218 158 грн 40 коп., які позивачка витратила на ремонтні роботи будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що з огляду на відсутність доказів порушення прав позивачки з боку відповідачки, на відсутність доказів у позивача, що вона є власником спірного майна, з огляду на саму відсутність майна та на відсутність правових підстав вважати, що відповідач набула будь-яке майно позивача без достатніх правових підстав та зберігає його у себе суд дійшов до висновку про відмову у позові в повному обсязі із скасуванням заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Лисевич С.В. звернувся з апеляційною скарго, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.09.2023 та прийняти нове рішення за яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що приймаючі оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з переліку посилань, які апелянтка вважає помилковими.

Так, апелянтка відхиляє посилання на те, що вона не надала суду доказів порушення, невизнання або оспорювання її особистого майнового права на кошти, витрачені на ремонт будинку.

На час звернення з позовом право власності відповідачки на будинок зареєстроване у встановленому порядку, що доведено апелянтом належним чином, за чим у апелянта відсутні правові підстави для доступу до приміщень будинку. При цьому обсяг та вартість зроблених апелянткою поліпшень будинку доводяться відповідною документацією, яку в копіях додано до позову.

Одночасно в матеріалах справи немає доказів виплати відповідачем на користь апелянтки компенсації понесених витрат чи повернення поліпшень, які можуть бути відокремлені від будинку без завдання йому шкоди.

Апелянтка вважає неспроможними посилання суду на те, що вона вже зверталась до суду з аналогічним позовом в 2017 р., та в матеріалах справи № 509/4609/18 знаходиться її позов до відповідача про стягнення коштів, до якого додано суду інший, ніж в даній справі, договір підряду з іншою особою на проведення ремонтних робіт.

Апелянтка наголошує, що за такою позовною заявою судом не приймалось рішення, інші договори підряду, ніж тій, що розглядається в цій справі (№ 509/5708/21) щодо будинку не виконувалися, а з матеріалів цієї справи (№ 509/5708/21) не вбачається, що докази, на які посилається суд (т.2 а.с.192200) подано з дотриманням законного порядку та дійсно є копіями матеріалів справи № 509/4609/18.

Також Апелянтка впевнена, що у суду не було правових підстав вказувати на неналежність та недопустимість як доказу договору підряду з ТОВ «Соліна Інтернейшнал» від 05.02.2014 р. з тієї підстави, що він, на думку суду, підписаний неуповноваженою особою, так як нібито згідно даних Реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 рахується директором ТОВ «Соліна Інтернейшнал» тільки з 14.10.2014 року.

Апелянтка звертає увагу, що під час підписання цього договору вона не була зобов`язана перевіряти зміст Державного реєстру, а з врахуванням фактичного виконання цього договору її взагалі не турбували формальні питання щодо повноважень підписанта, який представлявся власником товариства.

На думку апелянтки, відповідачка фактично підтвердила свою незгоду з необхідністю виконувати ухвалу суду від 08.12.21 р. та пояснила поважні з її точки зору причини недопущення експерта до приміщень будинку.

Апелянт впевнений, що відповідачка умисно ухилялась від участі в призначеної судом експертизі, чим створювала неможливість доступу експерта до об`єкту дослідження, а суд першої інстанції в порушення ч.1 ст.107 ЦПК України, ст.6 Закону України «Про судову експертизу», п.3.9 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень не забезпечив судовому експертові безперешкодний доступ до об`єкта дослідження, - що в сукупності призвело до неможливості її проведення та складання висновку.

Апелянтка вважає, що суд першої інстанції фактично посприяв відповідачці в ухиленні від участі в експертизі, чим було створено умови для неможливості отримання експертом доступу до приміщень будинку та складання відповідного висновку. А після отримання повідомлення експерта про неможливість надання висновку безпідставно закрив підготовче провадження та прийняв оскаржуване рішення без з`ясування обставин справи, що мають важливе значення для її правильного вирішення.

В даній справі є очевидним, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, - тобто без отримання відповідей на запитання експерту, що були визначені в ухвалі від 08.12.21 р. неможливо правильно розглядати справу по суті.

Причому апелянтка з дотриманням принципу змагальності відповідною заявою обґрунтувала та ініціювала призначення експертизи судом, проте її не було проведено з причин, що залежали від суду.

Апелянтка впевнена, що з врахуванням причин невиконання ухвали від 08.12.2021 обставин справи та процесуальної поведінки сторін суд був повинен самостійно призначити відповідну експертизу згідно до ч.1 ст.103 ЦПК України та належним чином забезпечити умови для її виконання у відповідності до вимог законодавства.

Апелянтка зазначає про те, що обставини її добросовісності, як набувача Будинку, ніколи не розглядались судом та її недобросовісність, як набувача Будинку, не доведено та суперечить наявним доказам.

Так, наданими до позову доказами доводиться, що апелянтка набула право власності на будинок від Житлово-будівельного кооперативу "Марін-Білдер" 12 грудня 2013 року, почала в ньому ремонт в лютому 2014 року, тобто до моменту (червень 2014 року), коли вона дізналась про існування судового спору за позовом відповідачки в справі № 509/5216/13-ц.

Таким чином під час придбання будинку та проведення в ньому ремонтних робіт апелянтка не знала та не могла знати про незаконність свого володіння будинком та про відсутність у продавця законних підстав для передачі їй права власності на будинок, і про такі обставини достовірно дізналась лише 18 листопаду 2017 року, після остаточного вирішення справи № 509/5216/13-ц в апеляційному суді.

Апелянтка впевнена, що посилання суду в оскаржуваному рішенні на її недобросовісність, як набувача будинку, є безпідставними та недоведеними, оскільки суд це питання не досліджував, а просто погодився з відповідними доводами відповідачки, що викладені в її процесуальних заявах.

Позиція учасників у справі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, адвокат Чирка О.О. надала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду від 12.09.2023 - залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що доводи апеляційної скарги додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими обставинами справи.

Вказує, що доводи позивачки про начебто законність набуття нею права власності як добросовісного набувача вже були досліджені судами двічі (справа 509/5216/13-ц, справа 509/4936/18), їм надано належну оцінку, та встановлено, що право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 під час накладення на нього судом обтяження у вигляді арешту, унаслідок чого правовстановлюючі документи на це майно є такими, що суперечать положенням закону, тому є недійсними (Постанова ВС від 11.07.2018 року по справі 509/5216/13-ц та а. 7 Постанови Одеського апеляційного суду від 28.12.2020 року) . Суди по вказаним справам встановили, що незважаючи на наявність спору між відповідачем та ЖБК «Марін-Білдер», щодо нерухомого майна за вищевказаними адресами, а також заборону на відчуження нерухомого майна, що знаходиться в арешті за ухвалами Овідіопольського районного суду Одеської області, ЖБК «Марін-Білдер», достеменно знаючи про наявність заборон, незаконно розпоряджався спірним нерухомим майном, яке фактично є її власністю, в тому рахунку, і житловим будинком в АДРЕСА_1 , а позивачка ОСОБА_6 , теж знаючи про наявність спору в суді на свій ризик та в порушення прав ОСОБА_3 користувалась та здійснила реконструкцію житлового будинку, котрий належить відповідачу.

Суд відмовив у задоволені позову з огляду на відсутність доказів у позивача, що вона є власником майна, з огляду на саму відсутність майна та на відсутність правових підстав вважати, що відповідач набула будь-яке майно позивача без достатніх правових підстав та зберігає його у себе , та в зв`язку з відсутністю доказів ухилення від проведення експертизи.

Щодо явки сторін.

Представник сторін надали свої пояснення в судовому засіданні.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Овідіопольського районного суду від 15.09.2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.11.2017 року та постановою ВС від 11.07.2018р., встановлені та не потребують доказування наступні відомості. 28.01.2005 р. за Протоколом №5 ОСОБА_3 було прийнято у члени до Житлово-будівельного кооперативу «Марін-Білдер» (далі - ЖБК «Марін-Білдер»).

18.03.2005 р. між ОСОБА_3 та ЖБК «Марін-Білдер» укладено, шість Угод, предметами яких за розділом 1, є виділення їй земельних ділянок для будівництва житлових будинків в АДРЕСА_2 за адресою в тому рахунку:- АДРЕСА_1 . Єдиним замовником будівництва за Угодами є ЖБК «Марін-Білдер». В порушення укладених угод ЖБК «Марін-Білдер» не виконало прийнятих зобов`язань за 6 (шістьма) угодами, укладеними з ОСОБА_3 18.03.2005 р. та станом на 2006 рік спірні житлові будинки не були введені у експлуатацію та їй не передані. З її боку зобов`язання щодо сплати пайових внесків в повній мірі виконані у передбачені Угодами строки, в тому Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Після введення в експлуатацію будинку по АДРЕСА_1 , ЖБК «Марін-Бідер» на виконання Угод від 18.03.2005 року, з огляду на повну сплату нею пайових внесків на будівництво, мав би передати ОСОБА_3 у власність.

Але, ЖБК «Марін-Білдер», в порушення Угод від 18.03.2005 року вказаний житловий будинок їй не передав.

ЖБК «Марін-Білдер» 08.02.2012 р. (Протокол №11) виключив ОСОБА_3 зі складу членів ЖБК «Марін-Білдер», спір по справі №509/5216/13-ц розглядався в суді 2012 року до 2017 року. В рамках вказаної справи позовні вимоги забезпечувались не один раз та спірні житлові будинки були заарештовані та накладено заборону на їх відчуження.

Незважаючи на наявність спору щодо нерухомого майна, а також заборону на відчуження нерухомого майна, що знаходиться в арешті за ухвалами Овідіопольського районного суду Одеської області, ЖБК «Марін-Білдер» незаконно розпоряджався спірним нерухомим майном та передав вказаний будинок ОСОБА_1 .

Надалі, Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.03.2020 року позовні вимоги до ЖБК «Марін-Білдер» задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_3 , право приватної власності н, в тому рахунку, і на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 (будівельний номер 4/7, 4/8).

Так, доводи позивачки про начебто законність набуття нею права власності як добросовісного набувача вже були досліджені судами у справі 509/5216/13-ц та справі 509/4936/18, їм надано належну оцінку, та встановлено, що право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 під час накладення на нього судом обтяження у вигляді арешту, унаслідок чого правовстановлюючі документи на це майно є такими, що суперечать положенням закону, тому є недійсними (Постанова ВС від 11.07.2018 року по справі 509/5216/13-ц).

Отже, позивачка ОСОБА_6 , знала про наявність спору в суді по справі 509/5216/13-ц, та на свій ризик здійснила ремонт та реконструкцію житлового будинку, котрий фактично належав відповідачу.

Отже доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд відхиляє.

Так, позивачка вимагає стягнення з відповідачки вартості ремонтних робіт та будівельних матеріалів, посилаючись на ч. 1 ст.1212 ЦК України.

Апеляційний суд зазначає, що згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивач не послалася в позові на конкретну норму права, окрім ст. 1212 ЦК України, яка встановлює можливість стягнення витрат на проведений ремонт, не вказала, якими доказами позивач доводить суду ту обставину, що ремонтні роботи проведені за кошт позивачки та на підставі якої правової норми кошти за проведений ремонт мають бути стягнуті з відповідачки.

Слід зазначити, що відшкодування витрат є однією з форм цивільно-правової відповідальності, яка залежно від підстав виникнення поділяється на договірну та недоговірну. Договірна відповідальність виникає в разі порушення умов договору (зобов`язання) стороною цього договору. Деліктна відповідальність є недоговірною відповідальністю. Вона настає у разі протиправного завдання шкоди будь-кому, коли правопорушник не перебуває в договірних відносинах із потерпілим.

Відповідно ст.ст. 4, 81 ЦПК України захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Але, позивачка не надала суду доказів порушення, невизнання або оспорювання її особистого майнового права на кошти, витрачені на ремонт з боку відповідачки.

Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка порушує будь-яке право позивача, немає жодного належного та допустимого доказу, які б доводили порушення прав позивача, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором. Спосіб захисту, що обрав позивачем, не передбачений, а тому в позові слід відмовити виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка вже зверталась до суду з аналогічним позовом в 2017 р., та в матеріалах справи 509/4609/18 знаходиться позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, до якого ОСОБА_1 додала суду інший, ніж в даній справі, договір підряду, з іншою особою на проведення ремонтних робіт.

Також, позивач надає докази укладення угоди з ТОВ «СОЛІНА ІНТЕРНЕЙШНАЛ» від 05.02.2014 р., що підписана директором ОСОБА_5 , але згідно даних Реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 рахується директором ТОВ «СОЛІНА ІНТЕРНЕЙШНАЛ» тільки з 14.10.2014 року, що говорить про неналежність та недопустимість наданого документі в якості доказу, оскільки він підписаний неуповноваженою особою.

Також, ухвалою Овідіопольського районного суду від 08.12.2021 року в рамках розгляду заяви позивачки про забезпечення доказів, забезпечено докази шляхом призначення судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено судовому експерту ОСОБА_7 .

05.06.2023 року на адресу суду від судового експерта Митнікова Г.П. надійшли матеріали цивільної справи разом з повідомленням про неможливість надання висновку за матеріалами справи № 509/5708/21.

06.06.2023 ухвалою Овідіопольського районного суду поновлено провадження по справі.

Представник позивача просив суд в заяві від 07.08.2023 року застосувати норми ст. 109 ЦПК України, та вважати встановленими факти, в зв`язку з ухиленням відповідача від проведення експертизи, але з такою заявою позивача суд погодитись не може.

Згідно з нормами ч. ч. 1 - 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу ч. 1 ст. 109 ЦПК України слідує, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні (постанова Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 676/1503/19). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з висновку експерта не вбачається яким чином, коли та на підставі яких документів ОСОБА_3 повідомлена експертом про дату, час та місце проведення експертних досліджень, не надано доказів прибуття експерта на місце проведення експертизи, та не встановлено будь-яким доказом, що ОСОБА_3 була відсутня на об`єкті дослідження в день прибуття експерта, а отже жодних умисних дій з боку ОСОБА_3 не вбачається, адже з матеріалів справи не вбачається, що вона повідомлена експертом про дату, час та місце проведення експертизи, а тому суд не має підстав вважати, що ОСОБА_3 ухилялася умисно від проведення експертизи.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тобто, законодавець визначився, що в рамках дії ст.1212 ЦК України - стягненню підлягає саме майно, яке визначено родовими ознаками, що належить позивачу на праві власності та набуто відповідачем без достатньої правової підстави або така підстава відпала.

Майно, відповідно до ст.190 ЦК України це окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ст. 179 ЦК України - річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Отже, слід дійти висновку, що законодавцем визначено, що майно тобто об`єкти матеріального світу, це рухомі та нерухомі, подільні та неподільні речі, а також майнові права та обов`язки.

Ремонт чи реконструкція це комплекс заходів, процес, ремонт не є майном, майновими правами чи обов`язками, не визначений родовими ознаками, а отже в сенсі положень ст.1212 ЦК України не може бути повернений, як такий, що набутий без достатньої правової підстави.

Отже, з огляду на відсутність доказів порушення прав позивачки з боку відповідачки, на відсутність доказів у позивача, що вона є власником спірного майна, з огляду на саму відсутність майна та на відсутність правових підстав вважати, що відповідач набула будь-яке майно позивача без достатніх правових підстав та зберігає його у себе суд дійшов до висновку про відмову у позові в повному обсязі із скасуванням заходів забезпечення позову.

Тому апеляційний суд доводи апелянта в цій частині визнає необґрунтованими.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко