Справа № 761/8284/24
Провадження № 2/643/2811/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2024 року суддя Московського районного суду м. Харкова Осадчий О. В., перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

04 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03 квітня 2021 року у Дніпровському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 542.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року справу № 761/8284/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу постановлено надіслати за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова.

Матеріали цивільної справи № 761/8284/24 надійшли до Московського районного суду м. Харкова засобами поштового зв`язку 13 травня 2024 року.

Суд, перевіривши заяву на її відповідність положенням ЦПК України, встановив таке.

У позові зазначено, що позивач ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .

Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 527709, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 527694, за параметрами запиту « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » особу не знайдено.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Так, ОСОБА_1 у позові зазначає, що подружні відносини з ОСОБА_2 припинилися 24.02.2022 через те, що останній поїхав у невідомому напрямку. Одночасно, позивач зазначає, що вказана у позові адреса проживання ОСОБА_2 є адресою реєстрації місця проживання останнього, як імігруючої особи. Також з позову слідує, що дітей сторони не мають, зв`язок не підтримують.

Отже, місце реєстрації/проживання відповідача, хоч і останньої відомої, не входить в межі територіальної підсудності Московського районного суду м. Харкова.

Судом враховуються положення ч. 2 ст. 28 ЦПК України щодо підсудності справи про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем проживання позивача, яка зареєстрована у Салтівському районі м. Харкова, проте доказів на підтвердження наявності підстав підсудності справи за позовом ОСОБА_1 згідно з вимогами ч. 2 ст. 28 ЦПК України суду не надані, як і зазначає про відсутність таких підстав остання.

Згідно зі ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначається, що підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За правилами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Одночасно судом приймається, що право на «суд, встановлений законом», охоплює не лише правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність (рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24), у тому числі всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ у справі Leo ZAND v. Austria, заява № 7360/76, § 68). Якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є «встановленим законом» (рішення ЄСПЛ у справах Jorgic v. Germany, заява 74613/01, § 64).

Отже, під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

З сукупного аналізу вищенаведеного слід дійти висновку, що під порушенням правил підсудності розуміється відкриття провадження і розгляд цивільної справи тим судом першої інстанції, до повноважень якого не відноситься вирішення даного спору.

Судом враховуються положення ст. 32 ЦПК України щодо недопущення між судами спорів про підсудність, проте, з урахуванням положень ст. 27, 28 ЦПК України, визначення «суд, встановлений законом» та встановлених вище обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав та доказів підсудності справи № 761/8284/24 Московському районному суду м. Харкова.

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відтак, суд вважає за необхідне передати справу до Шевченківського районного суду м. Києва, відповідно до визначених процесуальним законом правил підсудності, оскільки місце реєстрації/проживання відповідача, хоч і останньої відомої, не входить у межі територіальної підсудності Московського районного суду м. Харкова.

Керуючись ст. 27, 28, 31, 32, 187, 260, 261, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передати для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою підсудністю з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, може подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О. В. Осадчий