Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2024 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Сидоренко І.О.

за участю:

секретаря судового засідання Зубкова В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у режимі дистанційного судового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , за участю третьої особи ОСОБА_7 , про визнання додаткової угоди укладеною,-

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , за участю третьої особи ОСОБА_7 , про визнання додаткової угоди укладеною, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить нежитлові будівлі та споруди бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому база відпочинку). При цьому ОСОБА_4 належить 1/2 частка бази відпочинку, ОСОБА_5 1/4 частка та ОСОБА_6 1/4 частка. Оскільки, база відпочинку єдиний майновий комплекс, призначений для здійснення діяльності готелів та подібних об`єктів нерухомості тимчасового розміщення, надання послуг харчування, співвласники тривалий час надають його в оренду.

У зв`язку з цим 01 червня 2017 року між орендодавцями ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та орендарем ФОП ОСОБА_3 укладено Договір оренди будівель та споруд бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 30 травня 2020 року. У зв`язку із закінченням строку дії Договору оренди від 01 червня 2017 року, керуючись частиною 1 статті 777 ЦК України, 21 квітня 2020 року ФОП ОСОБА_3 направила орендодавцям проект Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2020 року, яким запропонувала: 1. Пункт 9.1. Договору оренди від 01 червня 2017 року викласти у наступній редакції: Даний договір набуває чинності 01 червня 2017 року та припиняє свою чинність 30 травня 2020 року. У разі укладання сторонами Додаткової угоди до цього Договору у зв`язку із закінченням строку його дії, строк дії даного Договору продовжується. Строк дії цього Договору продовжується починаючи з 31 травня 2020 року до 29 травня 2023 року включно. 2. Інші умови Договору оренди від 01 червня 2017 року, не змінені цією угодою залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладенні сторонами у Договорі оренди від 01 червня 2017 року, і сторони підтверджують їх обов`язковість для себе. 3. Дана угода складена українською мовою, на одній сторінці у чотирьох примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу. 4. Дана угода набирає чинності з 31 травня 2020 року. За наслідками розгляду пропозиції ФОП ОСОБА_3 , орендодавці ОСОБА_4 , ОСОБА_5 погодились укласти Додаткову угоду від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2020 року в запропонованій вищенаведеній орендарем редакції.

Проте, орендодавець ОСОБА_6 відмовилась від укладання Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2020 року в запропонованій ФОП ОСОБА_3 редакції, про що повідомила у листі від 30 квітня 2020 року. Із листа-відповіді ОСОБА_6 вбачається, що підставою відмови відповідача визнати переважне право оренди ФОП ОСОБА_3 стало посилання на наступні обставини: нібито не підписання ОСОБА_6 та не передання ФОП ОСОБА_3 в орендне користування нерухоме майно-комплекс нежитлових будівель та споруд, на період з 01 червня 2017 року по 30 травня 2020 року; нібито незаконність користування ФОП ОСОБА_3 в даний час комплексом нежитлових будівель та споруд; відсутність у відповідача намірів передавати будь-кому в користування належну їй частку у комплексі нежитлових будівель та споруд. У цьому листі-відповіді ОСОБА_6 висловила вимогу до ФОП ОСОБА_3 припинити усі нібито незаконні дії, пов`язанні з користуванням комплексом нежитлових будівель та споруд, та повернути належну їй частку.

Орендар ФОП ОСОБА_3 виконувала належним чином зобов`язання за Договором оренди від 01 червня 2017 року, дотрималась розумного строку і процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, орендодавці-співвласники, яким належить 75% бази відпочинку: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , надали свою згоду на укладання Додаткової угоди до Договору оренди від 01 червня 2017 року у запропонованій орендарем редакції.

Зазначають, що наявні правові підстави для визнання укладеною Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року, враховуючи те, що 1)база відпочинку є єдиним майновим комплексом, який належить трьом співвласникам, які через це не можуть нею окремо один від одного користуватись; зважаючи на 2) наявність волевиявлення у двох співвласників, яким належать 75% частки бази відпочинку на укладання Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року у зв`язку із тим, що 3) орендар ФОП ОСОБА_3 належно виконує свої обов`язки за договором; 4) орендар ФОП ОСОБА_3 до закінчення строку дії договору повідомила орендодавців у розумний строк про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; 5) орендар ФОП ОСОБА_3 до листа-повідомлення від 21 квітня 2020 року додала проект Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року.

Тому, просили суд: визнати укладеною Додаткову угоду від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року в запропонованій редакції.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність.

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представником відповідача ОСОБА_6 - адвокатом Жеболенко Г.М. надано відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги не визнаються в повному обсязі. На обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначає, що позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності належать будівлі та споруди бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Дійсно відповідач відмовилась від укладання Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року, оскільки не має намір здавати в оренду належне їй майно на тих самих умовах, що викладені у Договорі. Крім того, твердження ФОП ОСОБА_3 про те, що вона має переважне право на поновлення Договору оренди на новий строк, враховуючи приписи ст. 777 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не відповідає дійсності, посилаючись на приписи п. 1,4 ст. 626 та ст. 627 ЦК України. Зазначає, що позивачем були порушені вимоги п.6.3. Договору оренди від 01 червня 2017 року, оскільки відповідачем не отримувалась орендна плата. Крім того відповідач вважає, що сума орендної плати, визначена у п.6.1. Договору не відповідає дійсній сумі оренди аналогічних приміщень у м. Святогірськ. За таких обставин відповідач вважає, що дія Договору оренди від 01 червня 2017 року припинена, а Додаткова угода від 21 квітня 2020 року до цього не укладена. Зазначає, що ФОП ОСОБА_3 не надала жодного доказу в чому полягає порушення її прав в небажанні відповідача подовжити Договір оренди її майна на умовах, що були викладені у редакції Договору оренди від 01 червня 2017 року. Посилання ФОП ОСОБА_3 на приписи ст. 777 ЦК України є необґрунтованими, оскільки за положеннями цієї статті позивач мала би право лише на подовження Договору за умови, що належним чином виконувала його умови, а не на подовження Договору на тих самих умовах, що існували у 2017 році. Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 16 вересне 2020 року у справі № 904/5126/19.

Позивачами надано відповідь відзив, за змістом якої позивачі ознайомившись із відзивом на позовну заяву зазначають наступне, як слідує із позову, у зв`язку із закінченням строку дії Договору оренди від 01 червня 2017 року, керуючись ч. 1 ст. 777 ЦК України, 21 квітня 2020 року ФОП ОСОБА_3 завчасно, до спливу строку договору найму, у розумний строк направила орендодавцям проект Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року в запропонованій редакції. Проте відповідач відмовилась від укладення Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року в запропонованій ФОП ОСОБА_3 редакції, про що повідомила у листі від 30 квітня 2020 року. Із листа-відповіді ОСОБА_6 вбачається, що підставою відмови відповідача визнати переважне право оренди ФОП ОСОБА_3 стало посилання на наступні обставини: нібито не підписання ОСОБА_6 та не передання ФОП ОСОБА_3 в орендне користування нерухоме майно-комплекс нежитлових будівель та споруд, на період з 01 червня 2017 року по 30 травня 2020 року; нібито незаконність користування ФОП ОСОБА_3 в даний час комплексом нежитлових будівель та споруд; відсутність у відповідача намірів передавати будь-кому в користування належну їй частку у комплексі нежитлових будівель та споруд. Водночас, із листа відповіді ОСОБА_6 не вбачається, що орендодавець висловлювала незгоду із істотними умовами Договору оренди від 01 червня 2017 року, або обґрунтовувала відмову від укладання додаткової угоди посиланням: на незгоду із сумою орендної плати; на неотримання орендної плати. Обґрунтування незгоди ОСОБА_6 укласти додаткову угоду зводиться лише до не підписання нею самого Договору оренди від 01 червня 2017 року. Враховуючи зміст листа-відповіді ОСОБА_6 , яким вона обґрунтовувала відмову від укладання додаткової угоди та який став підставою звернення до суду із даним позовом, однозначно вбачається, що предметом доказування у даній цивільній справі є обставина підписання нею Договору оренди від 01 червня 2017 року. Позивачі зазначають, що із змісту листа-відповіді, вбачається, що ОСОБА_6 не отримувала орендну плату через те, що вважала Договір оренди від 01 червня 2017 року неукладеним. Також позивачі зазначають, що у листі-відповіді відповідач вказала, що не підписувала цей договір, відповідно це її міркування й зумовило не звернення до ФОП ОСОБА_3 за орендною платою. Посилаючись на умови договору позивачі, вказують, що нараховану орендну плату орендодавці можуть отримувати у орендатора за актом приймання-передачі матеріальних цінностей. У разі оплати орендатором орендної плати у безготівковій формі, орендна плата перераховується на рахунки орендодавців, визначені у цьому договорі. Водночас Договір оренди від 01 червня 2017 року не містить даних про поточні банківські рахунки ні одного із трьох орендодавців. Враховуючи приписи п.6.3. Договору оренди від 01 червня 2017 року та беручи до уваги відсутність у Договорі оренди від 01 червня 2017 року даних про поточні банківські рахунки орендодавців, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримували орендну плату щомісячно протягом 2017-2020 років. В той же час, як ОСОБА_6 ухилялась отримувати орендну плату за Договором оренди від 01 червня 2017 року, а саме: вона не зверталась до орендаря для отримання орендної плати за актами приймання-передачі матеріальних цінностей, як передбачено п.6.3. Договору оренди від 01 червня 2017 року; вона не повідомляла орендарю поточні банківські рахунки для перерахування коштів. При цьому у ФОП ОСОБА_3 щомісячно були наявні грошові кошти для отримання ОСОБА_6 орендної плати за Договором оренди від 01 червня 2017 року. Зазначають, що право на своєчасне отримання орендної плати залежить тільки від звернення ОСОБА_6 до орендаря та отримання коштів, як це зробили інші орендодавці. Враховуючи наведене, позивачі вважають, що ФОП ОСОБА_3 не може вважатись такою, що порушила зобов`язання за Договором оренди від 01 червня 2017 року в частині не здійснення орендної плати. Також відповідач не визнає переважне право оренди ФОП ОСОБА_3 , посилаючись на те, що вона має намір самостійно користуватися частиною об`єкта оренди. Водночас база відпочинку належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності та оскільки база відпочинку єдиний майновий комплекс, призначений для здійснення діяльності готелів та подібних об`єктів нерухомості тимчасового розміщення, надання послуг харчування, співвласники тривалий час надають його в оренду. Так, відсутня технічна можливість виділення часток співвласників та/або визначення між співвласниками порядку користування базою відпочинку таким чином, щоб один із співвласників із часткою 25% користувався нерухомістю окремо від двох інших співвласників, яким належать частки у розмірі 75% враховуючи вартість кожного з об`єктів нежитлових будівель та їх цільове призначення. У зв`язку з цим, предметом доказування у даній справі є неможливість ОСОБА_6 обґрунтовувати відмову від продовження дії договору оренди надуманою підставою - посилання на намір самостійного користування нерухомістю. Крім того, необґрунтована та безпідставна відмова від укладання додаткової угоди до Договору оренди призводить до порушення прав співпозивачів, зокрема права ФОП ОСОБА_3 , на користування об`єктами нерухомості та права ОСОБА_4 розпоряджатися ними. Так спір виник з приводу порушення права позивача, як орендаря та інших двох співвласників нерухомості, як орендодавців, внаслідок відмови ОСОБА_6 укласти додаткову угоду до договору оренди.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Сокольська О.О. в судовому засіданні, що здійснювалося в режимі відеоконференції, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат Моїсеєнко К.О. в судовому засіданні, що здійснювалося в режимі відеоконференції, просила відмовити у позові у повному обсязі.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , за участю третьої особи ОСОБА_7 , про визнання додаткової угоди укладеною, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що основним видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_3 є діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розмішування.

Згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, виданого Святогірською міською радою та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить 1/4 частка нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять: кафе, Б-1, 361,0 кв.м.; сушка-пральня, В-1, 24,1 кв.м.; спальний корпус, Г-1, 334,2 кв.м.; свердловина-водокачка, М-1, 17,8 кв.м.; спальний корпус, О-1, 222,5 кв.м.; спальний корпус, Р-1, 263,7 кв.м.; спальний корпус, У-1, 168,9 кв.м.; навіс для шашликів, Ж; сауна, Е-1, 108,5 кв.м.; басейн, Ф; навіс-бар, Я; огорожа, 1; гуртожиток, А-1, 242,2 кв.м.; фільтровально-насосна будівля, Д, 34,8 кв.м.; адміністративний корпус, Е-1, 90,8 кв.м.; альтанка, З; альтанка, І; басейн, Ф.

Згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, виданого Святогірською міською радою та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 1/2 частка нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять: кафе, Б-1, 361,0 кв.м.; сушка-пральня, В-1, 24,1 кв.м.; спальний корпус, Г-1, 334,2 кв.м.; свердловина-водокачка, М-1, 17,8 кв.м.; спальний корпус, О-1, 222,5 кв.м.; спальний корпус, Р-1, 263,7 кв.м.; спальний корпус, У-1, 168,9 кв.м.; навіс для шашликів, Ж; сауна, Е-1, 108,5 кв.м.; басейн, Ф; навіс-бар, Я; огорожа, 1; гуртожиток, А-1, 242,2 кв.м.; фільтровально-насосна будівля, Д, 34,8 кв.м.; адміністративний корпус, Е-1, 90,8 кв.м.; альтанка, З; альтанка, І; басейн, Ф.

Згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, виданого Святогірською міською радою та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 1/4 частка нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять: кафе, Б-1, 361,0 кв.м.; сушка-пральня, В-1, 24,1 кв.м.; спальний корпус, Г-1, 334,2 кв.м.; свердловина-водокачка, М-1, 17,8 кв.м.; спальний корпус, О-1, 222,5 кв.м.; спальний корпус, Р-1, 263,7 кв.м.; спальний корпус, У-1, 168,9 кв.м.; навіс для шашликів, Ж; сауна, Е-1, 108,5 кв.м.; басейн, Ф; навіс-бар, Я; огорожа, 1; гуртожиток, А-1, 242,2 кв.м.; фільтровально-насосна будівля, Д, 34,8 кв.м.; адміністративний корпус, Е-1, 90,8 кв.м.; альтанка, З; альтанка, І; басейн, Ф.

Відповідно до експертного будівельно-технічного дослідження №10/11 складеного 30 жовтня 2011 року, будівлі та споруди (у тому числі і- зовнішні інженерні мережі, що забезпечують функціонування об`єктів нерухомості), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є невід`ємною частиною цілісного майнового комплексу бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд».

Відповідно до Договору оренди від 01 червня 2017 року між орендодавцями ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та орендарем ФОП ОСОБА_3 було укладено договір оренди будівель та споруд бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 30 травня 2020 року. Відповідно до п. 1.1. Розділу 1 «Предмет договору» вищевказаного договору оренди, Орендодавці передають, а орендар приймає в строкове платне користування без права викупу будівлі і споруди, зазначені в цьому Договорі, для досягнення мети оренди і зобов`язується оплачувати Орендодавцям орендну плату. Згідно з п. 2.1. Розділу 2 «Мета оренди» Договору, об`єкт оренди передається Орендарю для здійснення діяльності готелів і подібних засобів тимчасового розміщення та надання послуг харчування. Відповідно до п.6.1. Розділу 6 «Розмір та порядок внесення орендної плати», за використання об`єктами оренди Орендар сплачує Орендодавцям щомісячну орендну плату в розмірі 4000 гривень. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції. Відповідно до п.6.3. цього Розділу, орендна плата нараховується Орендарем щомісячно у розмірі, зазначеному у п.6.1. цього Договору, не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем, за яким вноситься орендна плата. Нараховану орендну плату Орендодавці можуть отримувати у Орендаря за актом прийому передачі матеріальних цінностей. У разі оплати Орендарем орендної плати у безготівковій формі, орендна плата перераховується на рахунки Орендодавців, зазначені у цьому Договорі. Відповідно до п.6.5. цього Розділу, нарахування та сплата орендної плати починається з дати підписання акта приймання-передачі об`єктів оренди. Відповідно до п.9.1. Розділу 9 «Умови зміни та припинення дії договору. Термін дії договору», цей Договір набирає чинності 01 червня 2017 року і припиняє свою дію 30 травня 2020 року. Відповідно до п.9.2., п.9.2.1. цього Розділу, термін дії договору припиняється у разі: спливу строку, на який Договір було укладено.

Відповідно до Акту прийому-передачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (далі Орендодавці) з одного боку ФОП ОСОБА_3 (далі Орендар) з іншого боку склали цей акт про наступне: згідно з договором від 01 червня 2017 року Орендодавці передали, а Орендар прийняв орендовані будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , для досягнення мети оренди.

Відповідно до листа ФОП ОСОБА_3 від 21 квітня 2020 року, ОСОБА_6 , у зв`язку із закінченням строку дії Договору оренди від 01 червня 2017 року, предметом якого є будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 керуючись частиною 1 статті 777 ЦК України, ФОП ОСОБА_3 звертається з пропозицією укласти Додаткову угоду до вказаного Договору оренди. Додатковою угодою пропонує: 1. Пункт 9.1. Договору оренди від 01 червня 2017 року викласти у наступній редакції: Даний договір набуває чинності 01 червня 2017 року та припиняє свою чинність 30 травня 2020 року. У разі укладання сторонами Додаткової угоди до цього Договору у зв`язку із закінченням строку його дії, строк дії даного Договору продовжується. Строк дії цього Договору продовжується починаючи з 31 травня 2020 року до 29 травня 2023 року включно. 2. Залишити без змін інші умови Договору оренди від 01 червня 2017 року. Дана Угода набиратиме чинності з 31 травня 2020 року.

Відповідно до відповіді ОСОБА_6 від 30 квітня 2020 року ФОП ОСОБА_3 на лист щодо укладання Додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року ОСОБА_6 зазначає, що вона ніколи не підписувала та не передавала ФОП ОСОБА_3 в орендне користування нерухоме майно - комплекс нежитлових будівель та споруд, на період з 01 червня 2017 року по 30 травня 2020 року; ніколи не дозволяла ФОП ОСОБА_3 передавати комплекс нежитлових будівель та споруд стороннім особам, та ніколи не уповноважувала на вчинення таких дій інших осіб. Станом на сьогодні (30.04.2020) користування ФОП ОСОБА_3 нерухомим майном - комплексом нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд»» є незаконним, та таким що порушує права ОСОБА_6 як співвласника цього майна, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до прокуратури та поліції з заявою про протиправні дії. ОСОБА_6 за будь-яких умов та обставин не має намірів передавати будь-кому в користування належну їй частку у комплексі нежитлових будівель та споруд, відтак не вбачає підстав для задоволення пропозиції ФОП ОСОБА_3 про укладення Додаткової угоди до Договору оренди. Крім того, ОСОБА_6 вимагала припинення усіх незаконних дій пов`язаних з користуванням комплексом нежитлових будівель та споруд, та повернути належну їй частку.

Вирішуючи питання щодо можливості задоволення даного позову, суд виходить з наступного.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до приписів ст. 777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

З аналізу вказаної вище норми слідує, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди можлива за умови дотримання встановленої процедури, наявності волевиявлення сторін та у разі припинення дії попереднього договору оренди і призводить до укладення договору оренди на новий строк, а не до його автоматичного поновлення. Суть такої реалізації зводиться до надання добросовісному орендарю переваги перед іншими особами за рівних запропонованих орендодавцю умов договору оренди.

Усталеним є розуміння переважного права як такого суб`єктивного цивільного права, яке надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне право. Сутністю переважного права є укладення договору найму на новий строк, з встановленням умов за домовленістю сторін. Тобто переважне право стосується укладення нового договору найму на новий строк і з новими умовами. Метою встановлення переважного права наймача на укладення договору є створення конструкції в цивільному законодавстві, за допомогою якої наймач матиме додаткові механізми, спрямовані на забезпечення стабільного користування річчю.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2197/20.

У контексті застосування статті 777 ЦК України Верховний Суд неодноразово вказував, що поняття переважного права орендаря означає надання йому переваги орендодавцем при укладенні договору на новий строк у разі наявності пропозицій інших господарюючих суб`єктів, що містять умови, рівні з умовами особи, яка наділена переважним правом (постанови від 10.03.2020 у справі № 910/7845/19, від 01.06.2021 у справі № 916/2197/20).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/719/19 зазначила, що заперечення орендаря з приводу порушення його переважного права та порядку здійснення повідомлення позивачем є безпідставними, а зміст касаційної скарги свідчить про помилкове ототожнення відповідачем правового інституту пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), врегульованого положеннями, зокрема, статті 764 ЦК України, який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря (стаття 777 ЦК України), сутністю якого є укладення договору оренди на новий строк, а не його автоматичне поновлення.

Крім того, відповідно до усталених правових висновків Верховного Суду порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, матиме місце при укладенні договору оренди:

- із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб.

Згадана правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 904/5126/19.

Баланс захисту прав орендодавця та орендаря полягає в тому, що:

- власник-орендодавець захищений правом вибору, здавати або не здавати своє майно в оренду, та правом змінювати умови договору при його переукладенні на новий строк;

- орендар, який належно виконував свої обов`язки за договором оренди, захищений тим, що за прийнятності для нього нових умов, саме він має переважне право укладення нового договору перед будь-якими іншими особами (постанова Верховного Суду від 18.01.2021 у справі № 910/12017/17).

ФОП ОСОБА_3 скористалась своїм переважним правом щодо укладання додаткової угоди, та направила орендодавцям проект додаткової угоди від 21 квітня 2020 року до договору оренди від 01 червня 2017 року, якою запропонувала строк дії договору оренди продовжити з 31 травня 2020 року до 29 травня 2023 року включно. За наслідками розгляду пропозиції ФОП ОСОБА_3 , орендодавці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 погодилися укласти додаткову угоду від 21 квітня 2020 року до договору оренди від 01 червня 2017 року. Однак, орендодавець ОСОБА_6 відмовилася від укладання зазначеної додаткової угоди.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У правочині волевиявлення повинно бути взаємним і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Друга - встановлює загальне правило щодо моменту набрання чинності договором: договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до п.9.1. Розділу 9 «Умови зміни та припинення дії договору. Термін дії договору» Договору оренди від 01 червня 2017 року, цей Договір набирає чинності 01 червня 2017 року і припиняє свою дію 30 травня 2020 року.

Відповідно до п.9.2., п.9.2.1. Розділу 9 «Умови зміни та припинення дії договору. Термін дії договору» Договору оренди від 01 червня 2017 року, строк дії цього договору припиняється у разі: спливу строку, на який Договір було укладено.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В судовому засіданні встановлено, що строк дії Договору оренди сплив 30 травня 2020 року, після спливу цього строку відповідач ОСОБА_6 виявила бажання не укладати з позивачем Додаткову угоду від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року, оскільки вона є власником та їй належить 1/4 частка нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та бажає їх використовувати на власний розсуд.

Слід зазначити, що переважне право не може тлумачитись як право спонукати орендодавця продовжити договір оренди за відсутності його згоди.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача ФОП ОСОБА_3 щодо наявності в неї переважного права на укладення договору, оскільки за відсутності відповідного волевиявлення з боку орендодавця орендар втрачає це право.

Крім того, представник позивача посилається на п.9.4.3. Договору оренди від 01 червня 2017 року та вважає, що вказаний договір підлягає автоматичній пролонгації. Так відповідно до п.9.4.3. цього Договору, Договір підлягає автоматичній пролонгації на новий строк 3 роки у разі належного виконання орендарем його умов.

Представником позивача ОСОБА_1 , надано платіжне доручення № 43 від 07 лютого 2022 року на суму 54664,39 грн. із призначенням платежу: орендна плата за період з 01.06.2017 по 31.12.2021 згідно Договору б/н від 01.06.2017. За результатами дослідженого платіжного доручення на думку суду позивачем ФОП ОСОБА_3 в порушення п.6.1. Договору оренди від 01 червня 2017 року, щодо щомісячної внесення орендної плати у розмірі 4000 гривень, несвоєчасно та не в повному обсязі сплачувалась орендна плата, що свідчить про неналежне виконання орендарем умов Договору, тому доводи представника позивача в цій частині також є неспроможними, оскільки за таких обставин п.9.4.3. Договору оренди від 01 червня 2017 року не підлягає застосуванню. Інших доказів, який спростовує вказані твердження, позивачем суду не надано.

Крім того, суд вважає необхідним звернути уваги учасників справи, що у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 760/459/16-ц (провадження № 61-8161св18) зроблено висновок про те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Позивачами при зверненні до суду із позовом було сплачено судовий збір, відповідно до ставки, визначеної Законом України «Про судовий збір». З урахуванням ст.141 ЦПК України та з огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати слід покласти на позивачів.

Керуючись ст.ст. 627, 628, 629, 631, 203, 11, 777, 76, 79, 77, 81 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , за участю третьої особи ОСОБА_7 , про визнання додаткової угоди укладеною - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 14 травня 2024 року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О. Сидоренко