КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/6420/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Олена Іванівна, про визнання правочинів недійсними, за апеляційної скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року в складі судді Новака Р. В.,

встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко О. І., про визнання правочинів недійсними.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконною нотаріальну дію приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко О. І. щодо посвідчення договору дарування 13/100 частини квартири АДРЕСА_1 за реєстровим № 99 від 28 березня 2013 року. Визнано недійсними договори дарування належного ОСОБА_1 нерухомого майна на користь ОСОБА_2 , укладені ОСОБА_4 та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О. І.: договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , за реєстровим № 122 від 28 березня 2013 року; договір дарування 1/2 частини машиномісця АДРЕСА_3 , за реєстровим № 126 від 28 березня 2013 року; договір дарування 13/100 частини квартири АДРЕСА_1 , за реєстровим № 99 від 28 березня 2013 року. Ухвалено повернути ОСОБА_1 нерухоме майно: 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частини машиномісця АДРЕСА_3 ; 13/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави суму судового збору у розмірі 7 992,40 грн.

Ухвалюючи додаткове судове рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою суду від 17 травня 2017 року позивачу було відстрочено сплату судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції до ухвалення судового рішення. 12 червня 2019 року рішення у справі було ухвалено, тому судовий збір у розмірі 7 992,40 грн підлягає стягненню із позивача.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 29 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року залишено без змін.

06.03.2023 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з заявою, в якій просив виправити описку в першому абзаці резолютивної частини додаткового рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року, який слід читати: «Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави суму судового збору у розмірі 7 992, 40 грн».

Заява обґрунтована тим, що ухвалою суду від 17 травня 2017 року судом вирішено відстрочити позивачу ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року матеріали справи повернуто для виконання вимог ст. 270 ЦПК України, а саме для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

12.06.2020 судом було ухвалено рішення, котрим позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі.

Відповідно до абз. 2 п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 " Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" , у разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України.

Натомість, у додатковому рішенні суду від 15 липня 2021 року у резолютивній частині зазначено: " Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави суму судового збору у розмірі 7 992, 40 грн".

Тобто, судовий збір, незважаючи на те, що рішення ухвалено на користь позивача, стягнуто з позивача, а не з відповідача.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року у задоволенні заяви про виправлення описки у судовому рішенні від 15 липня 2021 року по справі №757/13834/16-ц відмовлено.

27.12.2023 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити заяву про виправлення описки.

Вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості та прийнята з порушенням процесуального законодавства.

Суд першої інстанції, посилаючись на постанови Київського апеляційного суду та Верховного Суду в оскаржуваній ухвалі фактично вийшов за межі своїх повноважень та мотивував прийняття відповідного рішення про розподіл судових витрат, що було вирішено 15.07.2021, судовими рішеннями, яких станом на 15.07.2021 року не існувало.

Крім цього, відмова у виправленні описки та залишення змісту додаткового рішення у даній справі в редакції від 15.07.2021 фактично створює підстави для подвійного стягнення із позивача судових витрат, що суперечить їх змісту та основним засадам цивільного судочинства.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Відповідно до положень частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановлюється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.

Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів, цифр тощо (пропуск літери, цифри, їх перестановка, помилки у написанні складних чисел тощо).

Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер, наприклад: написання прізвищ та імен, адреси, найменувань спірного майна, зазначення дат і строків.

Суд може виправити лише ті описки в судовому рішенні, які сам допустив. За змістом вказаної статті під опискою слід розуміти випадкову граматичну помилку, що тягне за собою неточний виклад змісту судового рішення чи перекручування його суті (наприклад, пропуск літери, цифри, їх перестановка, описки у написанні складних прізвищ або складних чисел тощо); арифметична помилка - це помилка у підрахунках (арифметичних діях).

При цьому, диспозиція наведеної статті не дозволяє під виглядом виправлення недоліків судового рішення вносити будь-які зміни до його змісту, зокрема змінювати висновки та мотиви судового рішення.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

Оскільки диспозиція ст. 269 ЦПК України не дозволяє під виглядом виправлення недоліків судового рішення вносити будь-які зміни до його змісту, зокрема змінювати висновки та мотиви судового рішення, а ОСОБА_1 фактично заявлено питання про зміну формулювання ухвали суду по суті її вирішення, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовляючи у відмові вказаної заяви.

Посилання в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції на те, що постановою Київського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 грудня 2022 року, заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , а тому судовий збір відповідно до пп.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача в дохід Державного бюджету України, не призвело до неправильного вирішення питання.

Матеріли справи не містять відомостей про вирішення питання про повторне стягнення з позивача судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок відмови суду у виправленні описки створюються умови для подвійного стягнення із позивача судових витрат є необґрунтованими.

Керуючись ст. 353, 367, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук