Провадження № 22-ц/801/1022/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 рокуСправа № 127/23543/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу №127/23543/23 за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Яворського Сергія Станіславовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2024 року,яке ухвалила суддя Дернова В.В. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 04 березня 2024 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року АТ «Перший український міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 22 вересня 2021 року між банком та ОСОБА_1 було підписано заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 402, відповідно до умов якої банк надав ОСОБА_1 споживчий кредит у розмірі 100000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01 % річних, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99 % на місяць (2990,00 грн щомісяця), строком на 36 місяців, тобто починаючи з 22 вересня 2021 року до 22 вересня 2024 року.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_1 , станом на 18 червня 2023 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 133314,66 грн, з яких 85753,91 грн заборгованість за кредитом, 10,44 грн заборгованість по процентах, 47 550,31 грн заборгованість за комісією.

Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 133314,66 грн за заявою на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 402 від 22 вересня 2021 року та судовий збір у розмірі 2684 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором - заявою на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 402 від 22 вересня 2021 року в розмірі 133314,66 грн, з яких: 85753,91 грн заборгованість за кредитом; 10,44 грн заборгованість по процентах; 47 550,31 грн заборгованість за комісією.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний банк» судовий збір у розмірі 2684 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Яворський С.С.подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 47550,31 грн, не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, просив скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2024 рокув частині задоволення позовної вимоги АТ «Перший український міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 47550,31 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що умова кредитного договору про сплату заборгованості за комісією є нікчемною, а тому правові підстави для стягнення заборгованості по комісії відсутні, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Перший український міжнародний Банк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2024 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 85753,91 грн, заборгованості по процентах в розмірі 10,44 грн, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 47550,31 грн, не відповідає цим вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до підписаної з АТ «Перший український міжнародний банк» заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 402 від 22 вересня 2021 року, ОСОБА_1 отримала споживчий кредит у розмірі 100000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01 % річних, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99 % на місяць (2990,00 грн щомісяця), строком на 36 місяців, тобто починаючи з 22 вересня 2021 року до 22 вересня 2024 року.

Банк виконав взяті на себе зобов`язання за Договором та надав ОСОБА_1 кредитні кошти, що підтверджується випискою/особовим рахунком з 22 вересня 2021 року до 18 червня 2023 року.

Згідно розрахунку заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_1 , станом на 18 червня 2023 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 133314,66 грн, з яких 85753,91 грн заборгованість за кредитом, 10,44 грн заборгованість по процентах, 47550,31 грн заборгованість за комісією.

Стягуючи заборгованість за комісією в розмірі 47550,31 грн, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах комісія за обслуговування кредитної заборгованості нараховувалася та стягувалася з позичальника правомірно, відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що: «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі встановлено, що відповідно до п. 5.7.3 публічної пропозиції АТ « ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному у заяві на приєднання до договору, від початкової (наданої) суми споживчого кредиту ( база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цій Частині 5 Розділу ІІ цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів.

У п. 5 заяви на приєднання зазначено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99 %.

Колегія суддів звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позовної вимоги про стягнення комісії в розмірі 47550,31 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 47550,31 грн з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду (щодо стягнення заборгованості) залишити без змін.

Щодо перерозподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 142 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, серед-іншого, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Беручи до уваги наведені положення, підлягає скасуванню також рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Враховуючи те, що позовна заява задоволена в сумі 85764,35 грн, що становить 64,33 % задоволених позовних вимог (розрахунок 85764,35 грн х 100 : 133314,66 = 64,33 %), тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1723,62 грн (2684 грн судовий збір за подання позову х 64,33% = 1723,62 грн).

Крім того, з позивача АТ «ПУМБ» слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1436,47 грн, яка задоволена апеляційним судом.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, розмір судових витрат, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ», підлягає зменшенню на підставі частини десятої статті 141 ЦПК України до 290,15 грн (розрахунок 1726,62 грн за подання позову 1436,47 грн за подання апеляційної скарги = 290,15 грн).

Керуючись ст. ст. 141, 258, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну представника ОСОБА_1 адвоката Яворського Сергія Станіславовича задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією по кредитному договору № 402 від 22 вересня 2021 року в сумі 47550,31 грн відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» () судовий збір в сумі 290,15 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.