Справа № 456/5211/23
Провадження № 2/456/229/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2024 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області про відібрання дитини у батька,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Мундяк М.М. звернувся до суду з позовом, в якому просить відібрати в ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_3 і повернути його за місцем проживання матері ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн, поклавши судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник покликалися на те, що 14 лютого 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Жидачівського районного управління юстиції Львівської області ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , актовий запис № 08. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 проживає окремо за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено та визначено місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жидачів Львівської області, та дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Жидачів Львівської області, з їхньою матір`ю ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати в сумі 10840,80 грн. Відповідач періодично за згодою позивачки брав за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 їхнього сина ОСОБА_3 , але майже завжди його вчасно повертав за визначеним місцем проживання з матір`ю ОСОБА_1 .

В серпні місяці ОСОБА_2 за погодженням з матір`ю ОСОБА_1 взяв за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 з умовою, що син до кінця серпня 2023 року (до кінця літа) буде проживати в батька, а в кінці місяця повернеться до матері, оскільки з 1 вересня починається новий навчальний рік. 11 липня 2023 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство) та накладено адміністративне стягнення в розмірі 170 грн.

В кінці серпня 2023 року позивачка звернулась до відповідача з вимогою повернути їй їхнього сина, однак відповідач ігнорує дану вимогу та повертати сина за визначеним судом місцем проживання матері відмовляється.

04 та 14 вересня 2023 року ОСОБА_1 письмово зверталась до Стрийського районного управління поліції ГУ НП у Львівській області щодо неправомірних дій ОСОБА_2 .

29.09.2023 ОСОБА_1 отримала від Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області відповідь, з якої встановлено, що звернення позивачки розглянуті, а факти, викладені в зверненнях, містять виключно цивільно-правовий характер, вирішення яких не відноситься до компетенції Національної поліції України, оскільки такі спори вирішуються виключно в порядку цивільного судочинства. Також у даному листі позивачці роз`яснено її право на звернення з позовом до суду в порядку ст. 162 Сімейного кодексу України.

Відповідач, ігноруючи судове рішення, неодноразові телефонні дзвінки з управління поліції, без згоди позивачки самочинно забрав сина до себе за місцем проживання і утримує його до цього часу. Спроби позивачки повернути дитину виявились безрезультатними, а тому звертається до суду із вказаним позовом.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому останній повністю заперечує позов та просить у його задоволенні відмовити з наступних підстав. Зокрема, зазначає, що влітку 2023 року до нього звернувся малолітній син ОСОБА_3 з проханням проживати з ним. Він почав розмови з позивачкою, в результаті чого остання вигнала дитину з дому без речей. Він купив всі необхідні речі для дитини, а також всі канцтовари до школи. Дитину постійно возить на оздоровлення, займається його розвитком, робить з ним уроки, водить на тренування та змагання з футболу. Планував поїздку з дітьми в Іспанію на море, купив білети, однак позивачка в останній день не дала згоди на поїздку і кошти за білети пропали. Сина в себе не утримує, а дитина проживає з ним добровільно. ОСОБА_3 у вересні повертався до місця проживання позивачки, однак після повернення з турніру з Республіки Польща знову попросився жити до нього, тому це викликає занепокоєння, чому дитина не хоче та боїться проживати з мамою та її новим чоловіком. Заподіяння позивачці моральної шкоди категорично заперечує.

Третя особа правом подачі пояснень щодо позову не скористалася.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 жовтня 2023 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 17/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.10.2023 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області про відібрання дитини у батька. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 31.10.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 20/.

07.11.2023 через канцелярію суду відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву /а.с. 37-54/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.12.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області про відібрання дитини у батька та призначено справу до судового розгляду на 03.01.2024 /а.с. 70/.

Розгляд справи по суті відбувся 26.01.2024 за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Мундяка М.М., відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Зошія Ю.Й., представника третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кухар З.Р. та спеціаліста-психолога Середи В.В.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Мундяк М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Зошій Ю.Й. позов заперечили з підстав, наведених у відзиві та додаткових поясненнях.

Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради Кухар З.Р. підтримала висновок про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , проти задоволення позову не заперечила.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2019 у справі № 456/1158/19 шлюб між сторонами розірвано /а.с. 7/.

У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 7, 13/.

Відповідно до довідки № 110, виданої Стрийською гімназією № 4 Стрийської міської ради Львівської області, малолітній ОСОБА_3 дійсно навчається в 6-А класі Стрийської гімназії № 4 /а.с. 19/.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.03.2021 у справі № 456/1212/20 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Стрийської міської ради про визначення місця проживання дітей та визначено місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жидачів Львівської області, та дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Жидачів Львівської області, з їхньою матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с. 8-11/.

Також судом встановлено, що позивачкою в 2021 році у зв`язку з укладенням шлюбу змінено прізвище ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.07.2023 у справі № 456/3255/23 ОСОБА_2 визнано винним і призначено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень /а.с. 12/.

З ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.12.2023 судом встановлено, що в провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувають обвинувальні акти в кримінальних провадженнях, внесених у Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000118 від 03.05.2023 відносно ОСОБА_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та № 0000304 від 10.10.2023 відносно ОСОБА_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України /а.с. 80/.

Із долучених до матеріалів справи виконавчих документів встановлено, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 33%. Також із позивачки на користь відповідача підлягає стягненню 117948,86 грн в порядку регресу /а.с. 40-42/.

З акту № 2, виданого ОСББ «Дубравського 5», встановлено, що в АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 2012 року народження (з 24.07.2023) /а.с. 45/.

Відповідно до довідки ТОВ «Хелс Мастер» ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували на санаторно-курортному лікуванні в ТОВ «Хелс Мастер» (санаторій «Мармуровий палац») з 30.10.2023 по 12.11.2023 /а.с. 43/.

Відповідно до довідок тренера команди «Скала» ОСОБА_2 супроводжував сина ОСОБА_3 під час змагань з футболу в період з 05.10.2023 по 09.10.2023 та з 13.10.2023 по 15.10.2023 в м. Ковель та м. Закопане /а.с. 44, 49/.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу захисту права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України», № 10383/09, ЄСПЛ від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони по справі, шлюб між яким розірвано, є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За відсутності згоди щодо визначення місця проживання спільних дітей вказаний спір було вирішено судом. Так, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.03.2021 у справі № 456/1212/20 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Стрийської міської ради про визначення місця проживання дітей та визначено місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жидачів Львівської області, та дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Жидачів Львівської області, з їхньою матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Позивачка та її представник адвокат Мундяк М.М., аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликаються на те, що за погодженням сторін було визначено, що літні канікули 2023 року малолітній ОСОБА_3 може провести спільно з батьком. Проте відповідач ОСОБА_2 самовільно не повернув дитину за місце проживання після закінчення обумовленого сторонами терміну, залишивши проживати сина разом з ним, фактично змінивши визначене рішенням суду місце проживання дитини.

Водночас, відповідач, заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що він жодних умисних дій щодо зміни місця проживання сина не вчиняв, а малолітній ОСОБА_3 проживає з батьком за власним бажанням, оскільки матір вигнала його з дому. Він як батько не утримує дитину силоміць.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки та її представника адвоката Мундяка М.М. належним чином обґрунтованими та мотивованими, аргументи відповідача та його представника адвоката Зршія Ю.Й. помилковими з огляду на таке.

У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самовільна зміна її місця проживання чи викрадення. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я.

Так, відібрання дитини у контексті ст.162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 15 лютого 2022 року в справі № 548/228/19-ц (провадження № 61-20854св21).

Суд зауважує, що місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Крім цього, згідно з ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_8 , затвердженого рішенням виконкому Стрийської міської ради № 526 від 28 листопада 2023 року, виконком Стрийської міської ради, керуючись інтересами дитини, вважає за доцільне відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_8 з метою повернення у сім`ю матері ОСОБА_1 за місцем проживання, що визначено рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.03.2021 у справі № 456/1220/20 /а.с. 65-67/.

Зазначений висновок представниця Служби у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради Кухар З.Р. підтримала при розгляді справи по суті.

Згідно з ч. 6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що висновок органу опіку та піклування носить рекомендаційний характер та може бути відкинутий судомо з огляду на його недостатню обґрунтованість та суперечність інтересам дитини.

Відтак окрему увагу суд вважає за необхідне звернути, що пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналогічний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року при розгляді справи № 402/428/16-ц та Верховним Судом в постанові від 20 січня 2022 року при розгляді справи № 761/43925/19.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У судовому засіданні 26 січня 2024 року в присутності психолога суд заслухав думку малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо фактичного його місця проживання, а також того, з ким із батьків він хоче проживати. Дитина зазначила, що йому відомо про те, що його місце проживання з матір`ю визначено судом, він сумує за наймолодшою сестричкою та хоче їх побачити. Відносини з вітчимом нормальні. В судовому засіданні дитина чітко висловила своє бажання проживати з матір`ю.

Між тим, відповідачем ОСОБА_2 не наданого суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання сина з матір`ю чи потребу розлучати таких.

Таким чином, враховуючи, що відповідач самочинно без згоди позивачки змінив місце проживання малолітньої дитини, фактів жорстокого поводження з дитиною, її експлуатації, тримання в умовах, небезпечних для життя і здоров`я дитини з боку позивачки не довів; матеріали справи не містять доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток, в контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини саме повернення місця проживання дитини з мамою відповідатиме її інтересам, врахувавши думку малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновок органу опіки та піклування, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивачки про відібрання дитини в батька та повернення її за попереднім місцем проживання підлягають задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідач як батько дитини, незважаючи на відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, може проявляти турботу відносно неї та брати участь в її вихованні, реалізувавши свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині відібрання дитини та повернення її тому, з ким вона проживала, підлягає негайному виконанню.

Що стосується стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 9 своєї постанови № 4 від 31 березня 1995 року із відповідними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Враховуючи викладене, характер позову та відсутність з боку позивачки належних та допустимих доказів на підтвердження перенесених переживань, душевного та фізичного болю, психологічного дискомфорту, приниження її гідності, що призвело до зміни звичного способу її життя та потребувало додаткових зусиль для його відновлення, причино-наслідковий зв`язок між вчиненими діями та їх наслідками, суд дійшов висновку, що позивачка в ході розгляду справи не довела спричинення їй моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково з урахуванням встановлених судом обставин.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою сплачено судовий збір за дві вимоги в загальному розмірі 2147,20 грн, що підтверджується квитанціями № 1577-02-001/С від 02.10.2023 та № 5160-17-036/С від 17.10.2023.

Відтак, зважаючи на часткове задоволення позову, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1073,60 грн.

Враховуючи, що до закінчення судових дебатів у справі представник позивачки зробив заяву, що докази понесених ними інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а тому розподіл таких при ухваленні судом даного рішення не здійснювався.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та повернути дитину за попереднім місцем проживання до матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ).

В решті позову відмовити.

Рішення в частині відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та повернення його за попереднім місцем проживання до матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ), допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 1073,60 грн (одну тисячу сімдесят три грн. 60 коп.) сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.02.2024.

Суддя Л.В.Гула