Номер провадження: 22-ц/813/1046/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Комлевої О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», начальника загону охорони Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» Білика Василя Васильовича, третя особа: ОСОБА_2 про спростування завідомо недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України», начальника загону охорони ДП «Одеський морський торговельний порт» Білика Василя Васильовича про спростування завідомо недостовірної інформації, третя особа: ОСОБА_2 .

Позов мотивований тим, що 10 січня 2018 року через безпосереднього керівника позивача було шоковано наклепницькою інформацією, що буцім-то він у листопаді 2017 року пропустив «робочого часу понад 64 годин», а у грудні 2017 року - пропустив «робочого часу 75 годин 07 хвилин», а «02 січня 2018 року - 3 год. 48 хв.».

З цього приводу позивач декілька разів звертався до відповідача ОСОБА_3 і просив надати йому усну вичерпну інформацію по усіх датах перетину КПП порту ОФ ДП «АМПУ» за період з 01 листопада по 29 грудня 2017 року і за 02 січня 2018 року.

21 лютого 2018 року позивач отримав документальну фіксацію його перетинів КПП порту.

Як вказав позивач, з аналізу цих документальних доказів випливає незаперечний факт, що перетинаючи КПП, він знаходився на робочому місці на території Одеського морського порту у листопаді 2017 року - понад 172 години робочого часу, у грудні 2017 року - понад 184 години робочого часу. При цьому, з 02 січня 2018 року жодної повноцінної документальної інформації відповідач ОСОБА_3 позивачу не надав.

За таких підстав, відчувши з початку 2018 року на собі низку злочинних зазіхань на його трудову, правову, журналістську і правозахисну діяльність (яка протягом останніх 3 років здійснювалася виключно в інтересах трудового колективу Одеського морського порту), позивач був вимушений звернутися до суду з цим позовом, в якому просив суд:

1. визнати недостовірну розповсюджену відповідачами документальну інформацію про нібито «ним порушену «у листопаді 2017 року понад 64 години робочого часу»; «у грудні 2017 року понад 75 годин робочого часу» і «за 02 січня 2018 року, що був відсутній на робочому місці 03 години 48 хвилин».

2. зобов`язати відповідачів спростувати вищевказану інформацію та відкликати з ДП «ОМТП» раніше надані документальні письмові відомості стосовно тверджень про його робочий час на території Одеського порту.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року і постановити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі, а також постановити ряд окремих ухвал на виконання вимог ст. 385 ЦПК України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У частині першій статті 130 ЦПК України зазначено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Аналіз частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 201/9898/19).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 сформульовано висновок про те, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то потрібно припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому потрібно виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, відповідач - начальник загону охорони Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» Білик Василь Васильович та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 18.01.2024 року на 10-00 годину не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, з клопотаннями про проведення судового засідання за їх участі в режимі відеоконференції не звертались.

Присутній в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердив про обізнаність третьої особи ОСОБА_2 , яка є його дружиною, про дату, час і місце розгляду справи в Одеському апеляційному суді 0 10-00 годині 18.01.2024 року і не заперечував проти розгляду справи без її присутності в судовому засіданні. Також позивач ОСОБА_1 не заперечував проти розгляду справи без присутності в судовому засіданні відповідача начальника загону охорони Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» Білика Василя Васильовича.

Інші учасники справи не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою, яка відбулась у судове засіданні призначене о 10-00 годині 18.01.2024 року.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:

- державне підприємство «Адміністрація морських портів України» не є належним відповідачем у даній справі, оскільки ОСОБА_1 в трудових відносинах з адміністрацією Одеського морського порту не знаходився і на теперішній час не знаходиться;

- належним відповідачем у даній справі мало бути Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт». Проте позивач в судовому засіданні 29.10.2020 року заперечував проти заміни неналежних відповідачів на належного відповідача, а суд не наділений повноваженнями заміни відповідачів за власною ініціативою.

Колегія суддів погоджуючись з остаточним висновком районного суду про відмову у позові, разом з тим не може повністю погодитись з підставами та обґрунтуваннями такої відмови.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що: - 02.01.2018 року за підписом заступника директора з питань безпеки та технічної політики ДП «Одеський морський торговельний порт» Гарбара Б.В. року було підготовлено запит на ім`я начальника ЗОМП ОФ ДП «АМПУ» Білика В.В. про надання інформації щодо входу на територію порту та виходу з нього помічника начальника портфлоту ОСОБА_1 (т.3 а.с. 226);

- згідно з відповіддю начальника ЗОМП ОФ ДП «АМПУ» Білика В.В. на ім`я заступника директора з питань безпеки та технічної політики ДП «Одеський морський торговельний порт» Гарбара Б.В. від 03.01.2018 року надано роздруківку з Єдиної інформаційної системи Одеської філії ДП «АМПУ» стосовно перетину прохідної порту ОСОБА_1 (т.3, а.с. 226-229 зворот).

Відповідно до доданих позивачем до позову даних про відсутність ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2017 року по 02 січня 2018 року включно з позначкою позивача про вручення йому цієї інформації 10.01.2018 року о 16-00 г. начальником портфлоту ОСОБА_4 , ОСОБА_1 був відсутній на своєму робочому місці за листопад 2017 року сумарно понад 64 год. робочого часу, за грудень 2017 року понад 75 год. та 02.01.2018 року 03 год. 48 хв. (т. 1 а.с. 5-6).

Вказану інформацію щодо перетину прохідної порту ОСОБА_1 , яка надана з Єдиної інформаційної системи Одеської філії ДП «АМПУ» начальником ЗОМП Біликом В.В. на запит заступника директора з питань безпеки та технічної політики ДП «Одеський морський торговельний порт» Гарбара Б.В., на підставі яких були систематизовані відомості про відсутність ОСОБА_1 на своєму робочому місці за період з 01 листопада 2017 року по 02 січня 2018 року і як вказує позивач вручені йому 10.01.2018 року о 16-00 г. начальником портфлоту ОСОБА_4 , позивач вважає недостовірною та просить зобов`язати відповідачів її спростувати.

Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2021 року у справі № 522/22195/18, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29.09.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», третя особа: багатодітна матір ОСОБА_2 , про спростування завідомо недостовірної інформації розповсюдженої на ДП «Одеський морський торговельний порт» та відкликання такої інформації відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що недостовірність інформації щодо відсутності ОСОБА_1 на робочому місці не доведена і містить відомості отримані Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» від ДП «Адміністрація морських портів України» про часи присутності/відсутності позивача на території Одеського морського порту і ДП «Одеський морський торговельний порт» не є розпорядником цієї інформації.

Ухвалою Верховного Суду від 14.11.2022 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2021 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 29.09.2022 року відмовлено.

Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно із статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація (частина перша статті 201 ЦК України).

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканим. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Оскільки презумпція добропорядності (ч.3 ст. 277 ЦК України) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації.

Як встановлено з матеріалів справи і не заперечувалось сторонами територія одеського морського порту є режимною і передбачає обмежений доступ осіб та транспортних засобів лише на підставі оформленого у встановленому порядку і діючого пропуску (перепустки).

Система контролю доступу на територію Одеського морського порту є автоматизованою і фіксує в автоматичному режимі перетинання будь-якою особою незалежно від посади і статусу, котрольно-пропусних пунктів або у пішому порядку або на транспортному засобі.

Держателем даної інформації з Автоматизованої системи контролю доступу є державне підприємство «Адміністрація морських портів України».

Безпосередній котроль за перетином особами КПП Одеського морського порту здійснює загон охорони Одеського морського порту, який входить до складу ДП «Адміністрація морських портів України».

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недостовірною інформації, яка надана ДП «Адміністрація морських портів України» щодо перетину ним КПП Одеського морського порту на запит ДП «Одеський морський торговельний порт» - роботодавця позивача та зобов`язання спростувати вказану інформацію.

В засіданні судової колегії позивач не заперечував, що отримання даної інформації роботодавцем не мало наслідком застосування до нього будь-яких дисциплінарних санкцій, а передбачало здійснення впливу та психологічного тиску на нього поширенням негативної інформації.

Як вже зазначалось, позивач звертався в іншій цивільній справі до суду з позовом до ДП «Одеський морський торговельний порт» з вимогами про визнання та спростування недостовірної інформації про відсутність позивача на робочому місці за листопад 2017 року сумарно понад 64 год. робочого часу, за грудень 2017 року понад 75 год. та 02.01.2018 року 03 год. 48 хв. і позивачу відмовлено у визнанні даної інформації недостовірною, так як ця інформація заснована на відомостях отриманих Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» від ДП «Адміністрація морських портів України» про часи присутності/відсутності позивача на території Одеського морського порту і ДП «Одеський морський торговельний порт» не є розпорядником цієї інформації.

Враховуючи наведені обставини та обгрунтування позову, позивач реалізував своє право на звернення до суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» про стростування інформації про відсутність позивача на робочому місці за листопад 2017 року сумарно понад 64 год. робочого часу, за грудень 2017 року понад 75 год. та 02.01.2018 року 03 год. 48 хв., яка отримана роботодавцем позивача на підставі роздруківки з Автоматизованої системи контролю доступу, держателем якої є ДП «Адміністрація морських портів України».

Тому у суду першої інстанції не було підстав для висновку, що ДП «Адміністрація морських портів України» не є належним відповідачем у цій справі.

Разом з тим судова колегія звертає увагу на те, що інформація щодо перетину позивачем контрольно-пропускних пунктів на територію Одеського морського порту, де крім інших суб`єктів господарювання, розташоване також і ДП «Одеський морський торговельний порт» є інформацією з Автоматизованої системи контролю доступу, яка здійснює фіксацію входу/виходу або в`їзду/виїзду осіб в автоматичному робочому режимі без участі людини.

Недостовірність вказаної інформації може доводитись технічною експертизою наявності фактів штучного втручання в Автоматизовану систему контролю доступу та викривлення інформації щодо позивача або ж експертизою відповідності відомостей, які зберігаються в Автоматизованій системі контролю доступу відомостям, які надані ДП «Адміністрація морських портів України» на запит ДП «Одеський морський торговельний порт».

Колегія суддів при цьому констатує, що відомості, які додані позивачем до позову і відмічені, як такі, що йому надані 10.01.2018 року о 16-00 г. начальником портфлоту ОСОБА_4 є виборкою інформації на підставі роздруківки, яка надана ДП «Адміністрація морських портів України» на запит ДП «Одеський морський торговельний порт».

Тому доведення недостовірності інформації можливо саме експертним шляхом щодо наявності штучного втручання в Автоматизовану систему контролю доступу та викривлення інформації щодо позивача або ж експертизою відповідності відомостей, які зберігаються в Автоматизованій системі контролю доступу тим відомостям, які надані ДП «Адміністрація морських портів України» на запит ДП «Одеський морський торговельний порт» за період з 01.11.2017 року до 02.01.2018 року включно (роздруківка перетину Розовайкіним КПП одеського морського порту).

Проте відповідних клопотань та заяв про призначення такої судової експертизи, позивачем не заявлено ані в суді першої ані в суді апеляційної інстанції.

При таких обставинах відсутні підстави для задоволення позовних вимог у зв`язку з недоведеністю недостовірності інформації про визнання недостовірної і спростування якої просить позивач.

Інші доводи апеляційної скарги остаточний висновок районного суду не спростовують та зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині щодо підстав та обґрунтувань відмови у задоволенні позовних вимог з викладенням їх в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2022 року змінити та викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 22.01.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.С. Комлева