ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

10 липня 2024 року

м. Харків

справа № 643/4988/23

провадження № 22-ц/818/2471/24, № 22-ц/818/2471/24, № 22-ц/818/2263/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та надання додаткового строку для прийняття спадщини, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року, на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року та на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року, постановлені суддею Поліщук Т.В.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та надання додаткового строку для прийняття спадщини в якій, з урахуванням зміни предмету позову, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_2 , серія та номер: 8-186, видане 30.03.2016, видавник Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора на житлову квартиру АДРЕСА_1 , отримане на спадкове майно ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_2 , серія та номер: 8-767, 06.09.2016, видавник Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора на автомобіль марки та моделі Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , право власності на який належало ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ТЗ НОМЕР_3 ; визначити позивачці додатковий п`ятимісячний строк для подання заяви до нотаріальної контори (нотаріуса) про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , як пропущений з поважних причин.

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , який на час своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . На день його смерті до кола спадкоємців першої черги увійшли діти померлого, тобто його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 19.09.1990 батьки позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , розлучились, після чого батько, переїхав проживати в м. Харків. На час розірвання шлюбу позивачці було три роки, з цього часу вона з батьком бачилась три рази, коли їй було 17 років, він разом із своєю дружиною ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_6 приїздили до них, за місцем їхнього з матір`ю проживання та теперішнього проживання в АДРЕСА_3 , для зустрічі. В 2010 році позивачка із своїм сином ОСОБА_7 приїздила в АДРЕСА_2 до батька та гостювала біля 7днів. Тривалий час, після даної зустрічі, вони спілкувалися з батьком, але в зв`язку із втратою телефону, в якому був записаний номер телефону батька, вона втратила зв`язок, батько їй не телефонував. В подальшому ОСОБА_1 стало відомо із переписки із ОСОБА_2 , що батько образився на неї. Позивачка про смерть батька дізналась 24.01.2021, про що її повідомила ОСОБА_2 , через соціальну мережу «Інстаграм». Крім того, сестра повідомила її про те, що квартиру батька, яка розташовувалась за адресою АДРЕСА_2 , продали, в зв`язку із його хворобою. 27.04.2023 із Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вона дізналась, що відповідачка прийняла спадщину на спадкове майно - житлову квартиру в АДРЕСА_2 і ця квартира станом на 27.04.2023 перебуває у власності відповідачки.

ОСОБА_2 умисно не повідомила про смерть батька її та нотаріуса, та прийняла спадщину, оформивши на себе право власності на усе спадкове майно батька. В порушення положень ст. 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус після одержання повідомлення про відкриття спадщини від ОСОБА_2 , не повідомила про це всіх спадкоємців. Відповідачка умисно приховала факт її існування, не повідомивши нотаріуса про наявність інших спадкоємців, що призвело до того, що позивачка не мала можливості приїхати на поховання батька і фактично позбавила її права на частку спадщини після смерті батька. Оскільки, позивач з батьком жили далеко один від одного, а саме: батько в м Харків, а вона в м. Гайсин Вінницької області, та між ними були непорозуміння пов`язані із проблемами в сім`ї ОСОБА_1 , батько не зміг їй пробачити те, що вона повернулась до чоловіка, а тому не відповідав на її листи, та як наслідок вони втратили зв`язок, а тому їй не було відомо ні про його хворобу, ні про його смерть. Приїхати провідати батька також не було можливості, оскільки на її утриманні перебували двоє малолітніх дітей, та вона перебувала в скрутному фінансовому становищі. Таким чином вона не звернулась у встановлений строк із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки до 24.01.2021 вважала батька живим. За викладеного просила суд визнати такі обставини поважними.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовлено.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адреса: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 , судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 11 000 (одинадцять тисяч) грн. 00 коп.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Човганюк Алли Миколаївни про ухвалення додаткового рішення по справі № 643/4988/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та надання додаткового строку для прийняття спадщини - відмовлено.

ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову та просить скасувати вказану ухвалу та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на те, що відмовляючи в задоволені заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, суд першої інстанцій виходив з того що позивачем не зазначено доказів можливості відповідачем здійснити відчуження спірної квартири до того моменту поки рішення суду не набере законної сили. За переконанням позивача у разі подання позову про оспорювання права власності на нерухоме майно, що зареєстроване за відповідачем, який має можливість в будь-який момент як розпорядитися своїм майном, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом захищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Враховуючи характер спору та наявні за матеріалами справи докази зареєстрованого права власності відповідача на спірну квартиру, вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру не відповідає критеріям доведеності, розумності, обґрунтованості та адекватності. Водночас, необхідно підкреслити, що арешт квартири означає, що вона залишається у власності відповідача, а тому немає підстав вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, однак у разі задоволення позову гарантує виконання рішення суду.

Також ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою на рішення суду, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що про смерть батька дізналась 24 січня 2021 року, від своєї сестри ОСОБА_2 , через соціальну мережу «Інстаграм». Вказує, що оскільки вона не знала про смерть батька ОСОБА_3 , спадкодавця, то у строк визначений для прийняття спадщини до нотаріуса не зверталась. Як на підставу пропуску строку посилається на те, що в Україні було оголошено карантин пов`язаний із поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19. Зазначає, що лише, 27.04.2023р. із Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вона дізналась, що відповідач ОСОБА_2 прийняла спадщину та оформила спадкове майно, а саме спірну квартиру. Звертає увагу, що в зв`язку із початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України Державне підприємство «Національні інформаційні системи» тимчасово призупиняло роботу Єдиних та Державних реєстрів Міністерства юстиції України, створення та забезпечення функціонування яких належить до компетенції Міністерства юстиції України, отже відсутність доступу до реєстру її також певний час позбавляло можливості володіти достовірною інформацією про наявність спадкового майна, що залишилось після смерті її батька. Вказує, що ОСОБА_2 умисно приховала факт смерті батька - ІНФОРМАЦІЯ_1 , щоб перешкодити їй вчасно прийняти спадщини та звертаючись до державного нотаріуса Литвиненко Юлії Юріївни в П`яту Харківську міську державну нотаріальну контору (колишня Одинадцята Харківська ДНК), Харківського міського нотаріального округу Харківської області із Заявою про прийняття спадщини щодо спадкового майна після смерті батька ОСОБА_3 , свідомо повідомила нотаріуса, що інших спадкоємців, передбачених законом, немає та прийняла спадщину, оформивши на себе право власності на усе спадкове майно їхнього батька. Наголошує, що вона не мала можливості, у встановлений строк, звернутись із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки до 24.01.2021р. вважала, батька живим. Вважає, що зазначені обставини були перешкодою в подані заяви про прийняття спадщини.

Крім того, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року, якою відмовлено представнику позивача у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, посилалась на те, що нею було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, між тим, їй було відмовлено у задоволенні цієї заяви, отже у разі задоволення апеляційним судом позовних вимог, просить вирішити питання щодо понесених нею судових витрат та скасувати вказану ухвалу суду.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стосовно ухвали Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного посилання на докази на підтвердження наміру відповідачки відчужити спірну квартиру.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно зі ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору, реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову в даній справі є визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на житлову квартиру АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль марки та моделі Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , визначення позивачці додаткового п`ятимісячного строку для подання заяви до нотаріальної контори (нотаріуса) про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , як пропущений з поважних причин.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №910/20007/20 від 21.10.2021, №911/3616/21 від 30.06.2022.

Колегією суддів апеляційного суду не встановлено, а стороною позивача не доведено існування обставин, які можуть призвести до ускладнення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду, з огляду на те, що само по собі рішення суду про задоволення позову не призвело б до поновлення права власності позивача.

Із огляду на викладене, установивши характер спірних правовідносин, предмет позову та обґрунтування заяви про його забезпечення, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Стосовно рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року по суті спору, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що не подання у встановлені законом строки до нотаріальної контори письмової заяви про прийняття спадщини було пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, у зв`язку з чим позивач не виконала свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця та перебування на утриманні малолітніх дітей не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, суд не вбачає порушення прав ОСОБА_1 видачею оспорюваних свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру та свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль. Отже заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_8 Батьками зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 (т.1 а.с.26). Після реєстрації шлюбу 27.01.2008 з ОСОБА_9 дружині присвоєно прізвище ОСОБА_10 (т.1 а.с.25). Відповідно до рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.09.2019 шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 розірвано (т.1 а.с.23-24). 28.10.2020 ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12 та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_13 , що вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 (т. 1 а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_2 Батьками зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_14 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 (т.1 а.с.170).

Батько позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові про що зроблений відповідний актовий запис № 9856, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 (т.1 а.с.30).

З наданої копії спадкової справи вбачається, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбу не перебував. 04.12.1991 між ним та ОСОБА_15 шлюб розірвано, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (т.1 а.с.181).

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» на момент смерті 23.06.2015 ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Також за зазначеною адресою зареєстрована його донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.177).

Померлому ОСОБА_3 за життя на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.197). Крім того, ОСОБА_3 мав у власності автомобіль «Volkswagen Caddy», 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (т.1 а.с.202).

ОСОБА_2 15.10.2015 звернулася до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (т.1 а.с.164).

На підставі заяви ОСОБА_2 15.10.2015 нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т.1 а.с.164).

30.03.2016 ОСОБА_2 звернулась до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно (т.1 а.с.189).

30.03.2016 державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Литвиненко Ю.Ю. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 8-186, відповідно до якого ОСОБА_2 успадкувала після ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 198).

06.09.2016 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 8-767 після смерті ОСОБА_3 . Згідно з вказаним вище свідоцтвом, спадковим майном є автомобіль «Volkswagen Caddy», 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Позивачка ОСОБА_1 30.05.2023 подала заяву до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори в якій зазначила, що бажає прийняти спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 (т.1 а.с.208).

Завідувач П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Зімницька В. листом від 02.06.2023 за вих. № 1161/02-14 повідомила ОСОБА_1 , що нею як спадкоємцем у встановлений законом строк до нотаріальної контори ніяких заяв подано не було, а тому відповідно до ст. 1272 ЦК України вона вважається таким спадкоємцем, що не прийняв спадщину (т. 1 а.с.223).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що за життя спадкодавець ОСОБА_3 своїм майном не розпорядився. Після його смерті належне останньому майно успадкувала донька ОСОБА_2 за законом.

Позивачка зазначала, що не зверталась із заявою про прийняття спадщини через необізнаність про смерть батька, оскільки тривалий час не спілкувалась із ним через непорозуміння, які склались між ними. Крім того, приїхати до нього не мала можливості через віддаленість місця проживання позивачки від місця проживання батька та перебування на її утриманні малолітніх дітей. Окрім того, вона мала скрутне матеріальне становище, її ввели в оману щодо відсутності спадкового майна.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За загальними приписами про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач зобов`язаний повідомити суду поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкодили йому звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також надати докази на підтвердження своїх доводів та вимог.

Частина третя статті 1272 ЦК України може застосовуватись, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної конкретної справи.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 та у постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 20 вересня 2023 року у справі № 638/16540/20.

Наведені позивачем причини пропуску строку, як то необізнаність про смерть батька, неможливість приїхати до нього, перебування на утриманні малолітніх дітей, наявність скрутного матеріального становища, необізнаність про наявність спадкового майна не є поважними причинами пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини в розумінні закону, оскільки не пов`язані із об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, з урахуванням також і того, що з дня смерті спадкодавця до звернення ОСОБА_1 з позовом минуло 8 років.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що не подання у встановлені законом строки до нотаріальної контори письмової заяви про прийняття спадщини було пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Стосовно позовних вимог про визнання недійсним свідоцтв про право власності за законом виданих на ім`я ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

У постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18), від 31 січня 2022 року у справі № 326/1511/20 (провадження № 61-18464св21 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Із урахуванням викладених норм матеріального права належить дійти висновку, що правом на оспорення свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця наділяється особа, яка має право на спадкування (прийняла спадщину у встановленому законом порядку) та це право порушується іншою особою, що отримала відповідне свідоцтво на спадщину.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки позивачці відмовлено у задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька, вона вважається такою, що не прийняла спадщину, а тому видача відповідачці свідоцтва про право на спадщину, права ОСОБА_1 не порушено й правові підстави для визнання недійсними оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом відсутні.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Стосовно ухвали Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року, колегія суддів зазначає наступне.

Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення заяви.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує вимоги, викладені в частині 3 цієї статті.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати (в тому числі витрати на професійну правничу допомогу), пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, а у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішенням суду позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то у відповідності до положень ч.3 ст. 133, ч.1, 2 ст. 137, п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, витрати позивача на правничу допомогу покладаються на позивача та не підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Представник відповідача 19.06.2024 року звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з частиною першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

За правилом частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до вимог статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що: «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Такий підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу узгоджується із позицією Верховного Суду, сформованій у справах №826/1216/16 від 27.06.2018, №755/9215/15-ц від 19.02.2020, №910/12876/19 від 07.07.2021, №753/15687/15-ц від 14.11.2018, №753/15683/15 від 26.09.2018, №910/3929/18 від 18.06.2019.

Матеріалами справи встановлено, що 11 липня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Ладуренко А.О. укладено договір про надання правничої допомоги № 11/07.

На підтвердження виконання умов договору адвокатом Ладуренко А.О. надано суду копію додатку № 7 до договору про надання правничої допомоги № 11/07, копію акта приймання-передачі наданих послуг № 6, згідно з яким загальна вартість витрат на правничу допомогу складає 4000 грн., копію додатку до договору про надання правничої допомоги № 11/07, згідно якого представництво інтересів клієнта в судовому засіданні Харківського апеляційного суду складає 3000 грн. та квитанції на суму 7 000 гривень.

Колегія суддів вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції, є обґрунтованим.

Отже підлягають стягненню з ОСОБА_16 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн., що відповідає обсягу наданої допомоги, складності справи, а також критерію розумності та виваженості.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, судові рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу 7 000 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді В.Б. Яцина

Ю.М. Мальований