ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1153/24 Справа № 206/2041/23 Суддя у 1-й інстанції - Прінь І. П. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року у справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до п.1 Передавального акту від 15.10.2019 року , внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укроцбанк», правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків стало АТ «Альфа Банк». 12.08.2022 року АТ «Альфа Банк» змінило назву на АТ «Сенс Банк».

Станом на дату подачі позову АТ «Сенс Банк» належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

18.07.2008 року між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_4 був укладений договір кредиту №135/988, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 140 000 дол. США.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №135/988 від 18.07.2008 року, між АТ «Укрсоцбанком» і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №517, згідно із ким ОСОБА_1 , як «Іпотекодавець», передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 91,7 кв.м, житловою площею 56,7 кв.м.

Оскільки ОСОБА_5 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, АТ «Укрсоцбанк» звернув стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст.. 37 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2021 року № 292439774 право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» (зараз -АТ «Сенс Банк»).

В даному випадку кредитні кошти були отримані для купівлі нерухомості,а відтак ЖК передбачає можливість виселеня всіх осіб, які є зареєстрованими в квартирі

На момент звернення до суду з позовом у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Банк звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , а також стягнути солідарно з відповідачів понесені ним судові витрати.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №135/988, згідно з яким Банк надав ОСОБА_4 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 140 000 дол. США (а.с.11-19).

В якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за договором кредиту №135/988 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 18 липня 2008 року укладено іпотечний договір №517, на підставі якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі- продажу від 21 липня 2007 року ( а.с.8-10).

Відповідно до рішення AT «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15 жовтня 2019 року, АТ «Укрсоцбанк» припинено шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», внаслідок чого правонаступником всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» стало АТ «Альфа-Банк».

Рішенням позачергових загальних зборів АТ «Альфа Банк» від 12 серпня 2022 року вирішено змінити найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «СЕНС БАНК» та затверджено нову редакцію статуту Банку, яка була погоджена НБУ 10.09.2022 року. Згідно з пп.1 п.1.2 розділу першого статуту АТ «СЕНС БАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань АТ «Альфа Банк».

У зв`язку з невиконання боржником ОСОБА_4 своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» до AT «Альфа Банк» перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Реєстрація права власності за позивачем на квартиру АДРЕСА_2 була здійснена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельник О.І. на підставі договору іпотеки від 18 липня 2008 року (а.с.21).

Згідно із довідкою відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації від 08 вересня 2022 року №14/5-7590 у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано три особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20).

Як вбачається з вимоги АТ «Сенс Банк» про усунення порушень та добровільне виселення, яка була надіслана ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , банк вимагав від мешканців цієї квартири добровільно звільнити вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку, та звільнення вказаного приміщення від особистих речей (а.с.22).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1, частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначено, що відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу».

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони.

Предметом позову Акціонерного товариства «Сенс Банк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є визнання ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування майном.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувало свої вимоги, Акціонерне товариство «Сенс Банк» зазначало, що набуто право власності на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_2 , згідно із застереженням в іпотечному договорі, колишній власник та члені його сім`ї продовжують користуватися будинком, створюють перешкоди у здійснені власником Акціонерним товариством «Сенс Банк» права користування та розпорядження нерухомим майном.

З укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №135/988 від 18 липня 2008 року вбачається, що кредит надавався позичальнику на поточні потреби.

З укладеного між позивачем і відповідачем іпотечного договору №517 від 18 липня 2008 року вбачається, що ОСОБА_1 передала в іпотеку іпотекодержателю квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений 21 липня 2007 року.

Отже, предмет іпотеки, на який було звернуто стягнення в позасудовому порядку, не було придбано за рахунок наданих позичальнику кредитних коштів.

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_1 з 17.10.2009 року, ОСОБА_3 з 17.10.2009 року та ОСОБА_2 з 28.08.2010 року вселилася до житлового будинку, який є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя ( а.с.20т.1).

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону України Про іпотеку іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Тобто вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спірний житловий будинок відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі України Про іпотеку.

Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Однак, вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі їх задоволення, мають фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення з квартири. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону N 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Враховуючи наведене, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16.

Підсумовуючи наведене, колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Крім того, суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселені мешканці квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: