Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/81/24

27 лютого 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого-судді Шишка О.А.,

з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики від 02 листопада 2022 року

Позов обґрунтований тим, що 02 листопада 2022 року між позивачем та відповідачами було укладено договори позики шляхом написання розписок, відповідно до яких відповідачі отримали від позивача у борг 5000 доларів США. Позичені кошти відповідачі зобов`язалися повернути до 02.04.2023 року. 14.08.2023 року їм було направлено вимоги про повернення позики, однак станом на дату подання позовної заяви відповідачі грошові кошти не повернули. Просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики у сумі 196104,83 грн, яка складається з суми боргу - 5000 доларів США (що станом на 15.01.2024 року еквівалентно 180193 грн), інфляційне збільшення з 03.04.2023 року до 15.01.2024 року - 2433, 40 грн, та 3% річнихза прострочення виконання зобов`язання з 03.04.2023 року до 15.01.2024 року - 4478,43 грн., а також 1961,04 грн судового збору.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі правом на подання відзиву на позов не скористалися, жодних доказів в обгрунтування своїх заперечень проти позову не надали.

Відповідачка ОСОБА_2 , у судовому засіданні вимоги позову не визнала та пояснила, що вони з відповідачем, який є її чоловіком, кошти у борг у позивача не брали. В кінці 2022 року у них склалися відносини щодо купівлі магазину, належного позивачу. Оскільки вони не мали всіх коштів для придбання магазину, то написали розписки на суму 5000 доларів США, однак фактично гроші вони не отримували.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, про причину неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Статтею 1047 цього ж кодексу передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 02.11.2022 року між позивачем та відповідачами, які є подружжям, було укладено договори позики шляхом написання розписок, відповідно до яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, які зобов`язалися повернути 02.04.2023 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи оригіналами розписок (а.с.6-7).

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки оригінали розписок позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики у строк до 02.04.2023 року, суд дійшов висновку, що позика не повернута, тому вимога щодо стягнення коштів в сумі 5000 доларів США підлягає задоволенню.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висловлена Верховним Судом України у правовому висновку, викладеному в Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено факт укладення між сторонами договору позики, який у визначений договором строк відповідачами не виконано.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що відповідачі мають перед позивачем зобов`язання зі сплати грошових коштів, яке виникло за договорами позики. Вони допустили прострочення виконання грошового зобов`язання, грошові кошти позивачу у встановлені строки не повернули. За викладених обставин, у позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості станом на 15.01.2024 року, заборгованість відповідачів перед позивачем становить 189193 грн. (5000 доларів США, станом на 15.01.2024 року 1 долар США =37,8386), інфляційне збільшення з 03.04.2023 року до 15.01.2024 року - 2433, 40 грн, (189193 х 1.012862 - 189193 = 2433,40), 3 % річнихза прострочення виконання зобов`язання з 03.04.2023 року до 15.01.2024 року - 4478,43 грн. (189193 х 3% х 288 : 365 = 4478,43), всього 196104,83 грн.

Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідачами суду не представлено.

За нормами чинного законодавства кожен повинен відповідати за своїми зобов`язаннями особисто, та коли йде мова про борги одного із подружжя, то це має певний вплив і на всю сім`ю.

Згідно зі ст. 65 СКУ при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Судом встановлено, що укладаючи договори позики відповідачі діяли в інтересах сім`ї та були взаємообізнані щодо отримання коштів в сумі 5000 доларів США, що підтверджується змістом розписок.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачі після отримання коштів взяті на себе зобов`язання відповідно до укладених договорів позики не виконують, істотно їх порушують, що є підставою для стягнення з них заборгованості за договорами позики солідарно.

Суд не приймає до уваги твердження відповідачки про те, що кошти в позику ні вона, ні її чоловік від позивача не отримували, оскільки її позиція є голослівною та не підтверджена жодними належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору.

На підставі веденого, ст. 527, 599, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 02 листопада 2022 року в сумі 196104,83 грн, а також 1961,04 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 05 березня 2024 року.

Головуючий О. А. Шишко