Номер провадження: 22-ц/813/2044/24
Справа № 522/3657/22
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2023 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів про пайову участь недійсними, переведення прав та обов`язків пайовика, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності та визнання права власності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів про пайову участь недійсними, переведення прав та обов`язків пайовика, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності та визнання права власності, в обґрунтування якого зазначила, що з 25 листопада 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі.

22.09.2011 року на прохання відповідача, в інтересах матері відповідача - ОСОБА_2 укладено договір про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна. Сторонами за вказаним договором є ТОВ «Діана-Плюс» та ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_2 . Ціна договору 4549452,26 грн, що еквівалентно 570557,24 долара США.

Позивач зазначає, що кошти за вказаним договором, сплачувались ним і були його особистими коштами.

За договором про пайову участь в будівництві ОСОБА_2 набула право власності на (пай) квартиру АДРЕСА_1 (будівельний № 307) та (пай) квартиру АДРЕСА_2 (будівельний № 308). Акти приймання-передачі вказаного нерухомого майна від 12.02.2013 року підписував позивач, а відповідач жодного відношення до цього не мала.

Позивач вважає, що відповідачем набуто право власності на вказане майно незаконно, внаслідок спільних дій з ОСОБА_3 , шляхом введення його в оману.

ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 не займалась підприємницькою діяльність, тому коштів вказаних в договорі про пайову участь не мала і не могла мати, а всі кошти сплачені ним особисто.

Позивач, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив суд визнати договір про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна № 12/307-3 від 22.09.2011 року, укладений між ТОВ «Діана-Плюс» та ОСОБА_2 недійсним в частині преамбули договору. Визнати договір про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна № 12/308-3 від 22.09.2011 року недійсним в часині преамбули. Перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки пайовика квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальної площі 54,1 кв.м, житлової площі 26,5 кв.м. та квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальної площі 54,1 кв.м, житлової площі 26,5 кв.м. Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.04.2013 року № 2359899 на квартиру: АДРЕСА_4 . Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.04.2013 року № 2361837 на квартиру: АДРЕСА_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальної площі 59,9 кв.м, житлової площі 37,8 кв.м, загальної площі 59,9 кв.м, житлової площі 37,8 кв.м; право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальної площі 54,1 кв. м, житлової площі 26,5 кв.м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморсьий районний суд м. Одеси рішенням від 03 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів про пайову участь недійсними, переведення прав та обов`язків пайовика, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності та визнання права власності відмовив.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що позивачем обраний такий спосіб захисту свого порушеного права, який не передбачений нормами Цивільного кодексу України, тому вважав, що вимоги про визнання договорів недійними в частині преамбули та переведення на позивача прав та обов`язків пайовика квартир такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги про визнання недійсним свідоцтв про право власності та визнання права власності за позивачем є похідними, тому відмовив в їх задоволені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , вважає висновок суду першої інстанції щодо неправильного способу захисту таким що не відповідає зокрема позиції, викладеній у справі № 761/32029/15-ц. Зазначає, що як на момент укладення спірних договорів, так і до моменту повної сплати за вказаними договорами, позивач отримував дохід достатній для придбання вказаних квартир.

Зауважує, що позовна вимога про переведення на позивача прав та обов`язків за договором одночасно відповідає як способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення, так і змісту порушеного права, способу (характеру) його порушення, наслідками, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного права.

Вважає, що єдиним дієвим та ефективним способом захисту прав позивача є визнання договору про пайову участь у будівництві частково недійсним в частині преамбули, оскільки ОСОБА_2 є фіктивним покупцем.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.08.2023 року ОСОБА_2 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 роз`яснювалось право на подання письмових пояснень.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення, зазначає, що підписуючи акти приймання квартир ОСОБА_1 діяв в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності № 7586 від 22.09.2011 року. Під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_6 придбано низку нерухомого майна, на придбання якого і були витрачені кошти ОСОБА_1 Погоджується з висновками про неналежний спосіб захисту.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник скаржника судову повістку отримав 23.02.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 повідомлений у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Представник відповідача, який приймав участь у судовому засіданні, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, судову повістку отримала 23.02.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

Представник третьої особи, який приймав у судовому засіданні, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

19.04.2024 року від представника скаржника надійшла заява про відкладення розгляду справи, призначеної на 22.04.2024 року, обґрунтована хворобою представника.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 15.04.2024 року, яка занесена до протоколу судових засідань, відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з наступним.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Скаржник та його представник про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності представника позивача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, скаржник реалізував право на викладення своїх доводів у апеляційній скарзі, заява про відкладення розгляду справи не містить обґрунтувань неможливості розгляду справи на підставі доказів наявних в матеріалах справи, також зважаючи на те, що представником скаржника вже надавалась заява про відкладення розгляду справи, призначеної на 29.01.2024 року, апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обраний такий спосіб захисту свого порушеного права, який не передбачений нормами Цивільного кодексу України, тому вважав, що вимоги про визнання договорів недійними в частині преамбули та переведення на позивача прав та обов`язків пайовика квартир такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги про визнання недійсним свідоцтв про право власності та визнання права власності за позивачем є похідними, тому не підлягають задоволенню.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено шлюб.

22 вересня 2011 року між ТОВ «Дінана-Плюс» та ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності № 7296 від 12.09.2011 року, укладено договір № 12/305-311/3 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна, за умовами якого договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до ЦПК України.

Згідно вказаного договору об`єктом будівництва є багатоповерховий житловий комплекс з торгово-офісним приміщенням та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_5 . Побудоване майно: квартири будівельний номер: № 305, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , проектною площею 494,48 кв.м, розташоване на 12-му поверсі житлового комплексу об`єкта будівництва.

22 вересня 2011 року між ТОВ «Діана - Плюс» та ОСОБА_2 укладено договір № 12/307-3 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна (квартира будівельний номер 307, загальною проектною площею 60,65 м.кв розташована на 12-му поверсі), за умовами якого, за своїм правовим змістом договір є договором пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна відповідно до ЦПК України.

Також, 22 вересня 2011 року між ТОВ «Діана - Плюс» та ОСОБА_2 укладено договір № 12/308-3 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна (квартира будівельний номер 308, загальною проектною площею 53,37 м. кв. розташована на 12-му поверсі), за умовами якого, за своїм правовим змістом договір є договором пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна відповідно до ЦПК України.

12 лютого 2013 року між ТОВ «Діана - Плюс» в особі директора ОСОБА_8 та ОСОБА_2 від імені якої, на підставі довіреності № 7686 від 22.09.2011 року діяв ОСОБА_1 , підписано акт приймання-передачі паю (квартири) АДРЕСА_1 (будівельний № 307).

Також, 12 лютого 2013 року між ТОВ «Діана - Плюс» в особі директора ОСОБА_8 та ОСОБА_2 від імені якої, на підставі довіреності № 7686 від 22.09.2011 року діяв ОСОБА_1 , підписано акт приймання-передачі паю (квартири) АДРЕСА_2 (будівельний № 308).

Отже підписуючи акти про приймання-передачі паїв (квартир) ОСОБА_1 діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 .

12 квітня 2013 року право приватної власності на квартиру АДРЕСА_10 зареєстровані за ОСОБА_2 в розмірі частки 1/1, що підтверджується копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно та копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2013 року.

Технічні паспорти на вказані квартири також були оформлені на користувача ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із позовом про визнання частково недійсними договорів про пайову участь у будівництві об`єктів нерухомого майна № 12/307-3 та № 12/308-3 в частині преамбули договору та переведення права покупця ОСОБА_2 на позивача, останній зазначав, що власником спірних квартир є ОСОБА_2 , яка є його тещею, однак саме він є реальним інвестором у будівництво цих квартир на підставі договору, вартість яких сплачено повністю ним, надавши на підтвердження вказаних обставин копії квитанцій до прибуткового касового ордера, які прийняті від ОСОБА_1 за договорами від 22.09.2011 року № 12/305-3, № 12/306-3, № 12/307-3, № 12/310-3. Посилається на відсутність у ОСОБА_2 доходів, що призводить до неможливості сплати нею пайових внесків за участь в будівництві.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з вимогами про визнання частково недійсними договорів про пайову участь у будівництві об`єктів нерухомого майна № 12/307-3 та № 12/308-3 в частині преамбули договору що стосується покупця квартир, позивач зазначив, що він є реальним покупцем вказаних квартир, а ОСОБА_2 , яка зазначена у договорі купівлі-продажу майнових прав «за покупця» є фіктивним покупцем, однак колегія суддів вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

В цій частині, апеляційний суд враховує висновок, викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.02.2022 року у справі № 346/2238/15-ц, відповідно до якого нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Слід зауважити, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Отже, є правильними висновок суду першої інстанції, що позивачем обраний такий спосіб захисту свого порушеного права, який не передбачений нормами ЦК.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені у Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25.10.2017 року у справі № 761/32029/15-ц апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки від висновків викладених у вказаній ухвалі відступлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.02.2022 року у справі № 346/2238/15-ц.

Щодо вимоги про переведення на позивача ОСОБА_1 прав та обов`язків пайовика квартир суд першої інстанції вважав таку вимогу неналежним способом захисту майнового права позивача.

Як на підставу задоволення своїх вимог про переведення прав та обов`язків пайовика позивач посилається на те, що він є реальним інвестором у будівництво спірних квартир на підставі договору.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)…Тому при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому немає підстав надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказала, що у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.

Як встановлено судом першої інстанції 12 квітня 2013 року право приватної власності на квартиру АДРЕСА_10 зареєстровані за ОСОБА_2 в розмірі частки 1/1, що підтверджується копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно та копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2013 року.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 686/15108/19 при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Позивач не обґрунтував, яким чином у визначений ним в позовній заяві спосіб, а саме переведення на позивача прав та обов`язків пайовика квартир за договорами про пайову участь в будівництві об`єктів нерухомого майна та з цих підставі визнання права власності, на яке за ОСОБА_2 вже визнано право власності, будуть відновлені його права.

Крім того, переведення прав та обов`язків покупця перебачено цивільним законодавством як спосіб захисту порушеного переважного права, внаслідок продажу майна, а не його придбання, навіть якщо воно було зареєстровано на третіх осіб.

Посилання скаржника також не узгоджується з вимогами ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 67 постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1127 від 25.12.2015 року

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що вимога про переведення на позивача ОСОБА_1 прав та обов`язків пайовика квартир є неналежним способом захисту майнового права позивача, оскільки ТОВ «Діана- плюс» нічим не порушила права позивача, який стверджував що добровільно погодився на укладання договорів саме відповідачкою як пайовиком.

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Отже позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право власності є неналежним способом захисту, оскільки останнє не породжує виникнення права власності у позивача.

Апеляційна скарга є алогічною за своїм змістом заяві про зміну позову, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Посилання скаржника на те, що дієвим та ефективним способом захисту прав позивача є визнання договору про пайову участь у будівництві частково недійсним в частині преамбули, оскільки ОСОБА_2 є фіктивним покупцем є помилковим з огляду на вищевикладено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов