ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/279/24 Справа № 242/7413/19 Суддя у 1-й інстанції - Хацько Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 червня 2023 року,

встановив:

У грудні 2019 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»» (далі по тексту ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 128/02/2014/0321 від 14 лютого 2014 року, відповідно якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язався повернути кредит, а також сплатити проценти за його користування в порядку, на умовах та в строки, передбачені кредитним договором.

Кредитним договором передбачені наступні умови кредитування: сума кредиту 20000 гривень, процента ставка за користування кредитом 16,0% річних (п.1.4.1 Кредитного договору), за користування кредитними коштами, що не повернуті в строк, передбачений договором, процентна ставка встановлюється в 16,0% річних, строк повернення кредиту до 13 лютого 2029 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 128/02/2014/0321 П від 14 лютого 2014 року, за умовами якого поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Банк зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Натомість, позичальником умови договору щодо повернення кредитних коштів не виконуються, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 03 грудня 2019 року становить 195086,78 гривень та є сумою заборгованості за кредитом.

На підставі вищевикладеного, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно вказану суму заборгованості за кредитним договором на користь позивача, а також вирішити питання про стягнення з відповідачів суми судового збору.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 04 березня 2020 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволений.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13 серпня 2021 року задоволені заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04 березня 2020 року, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 04 березня 2020 року скасовано.

Рішенням Селидівського районного суду Донецької області від 21 червня 2023 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором з січня 2017 року по грудень 2019 року включно в розмірі 162 192 гривень, що становить заборгованість за тілом кредиту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на не дослідження судом першої інстанції в повному обсязі обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити у відповідній частині нове рішення або його змінити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення судом першої інстанції було ухвалено 21 червня 2023 року у її відсутність. Вона не мала можливості бути присутньою в судовому засіданні через необхідність відвідування медичного закладу, про що належним чином повідомила суд. Також вона неодноразово повідомляла, що не має технічної можливості виходити на зв`язок в режимі відео конференції, так як вивезла свою дитину за кордон та не мала інтернету. Просила відкласти розгляд справи до закінчення воєнного стану. Розгляд справи було проведено у її відсутність, що позбавило її права надати суду докази, якими вона заперечує проти позову. Посилається, що твердження суду, що матеріали справи містять письмовий відзив відповідача по суті пред`явлених позовних вимог, а інших клопотань, що їх стосуються, або додаткових пояснень відповідачем не заявлялося не відповідають дійсності, оскільки нею направлялось клопотання про витребування доказів, пояснення щодо надання додаткових матеріалів, заява про виклик свідків. Однак ці документи судом прийняті до уваги не були. Ніяких ухвал за її клопотанням та заявою вона не отримувала, чим було порушено її процесуальні права як учасника справи. Посилається, що позивач не надав належні та допустимі докази для обґрунтування своїх позовних вимог. Надані позивачем документи не дають змоги дослідити суму заборгованості за кредитним договором, ані підтвердити перерахування кредитних коштів у сумі 200 000 гривень.

Також зазначає, що позивач звертався у 2014 році до неї шляхом телефонного зв`язку з вимогою про сплату грошових коштів, але вона перебувала у декретній відпустці і про це повідомила банк, за вимогою банку нею було направлено довідку переселенця. Після цього позивач жодного разу не звертався з вимогою належного виконання умов договору, не направляв жодного повідомлення щодо дострокового виконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ані позичальнику, ані поручителю.

Посилається, що вона втратила кошти, залишилась в Донецькій області, сплачувати банку кошти не має можливості.

Наголошує, що суд першої інстанції при винесенні рішення не належним чином оцінив належність, допустимість, достовірність доказів, не ретельно вивчив обставини справи та умови кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 .

Позивачем ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачкою ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала та просила її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники судового розгляду не з`явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.3ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору №128/02/2014/0321 від 14 лютого 2014 року ПАТ АБ «Укргазбанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 200 000 гривень строком до 13 лютого 2029 року із встановленням сплати процентів у розмірі 16,0% річних на придбання майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 3.1. кредитного договору відповідач здійснює повернення кредиту щомісячно з 1-го та не пізніше 28-го числа кожного місяця починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі 1/180 від суми отриманого кредиту, що становить 1 112 гривень, а останній платіж сплачується у сумі 952 гривень не пізніше 13 лютого 2029 року. (т. 1 а.с. 13-23)

Згідно договору поруки № 128/02/2014/0321П від 14 лютого 2014 року ОСОБА_2 поручилась перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №128/02/2014/0312 від 14 лютого 2014 року. Пунктом 2.1 умов договорів поруки визначено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язань по кредитному договору, кредитор звертається з письмовою вимогою про виконання зобов`язань по кредитному договору до позичальника та/або поручителя. Пунктом 5.2. договору порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладання цього договору. ( т. 1 а.с. 24-25)

З розрахунку заборгованості за кредитним договором №128/02/2014/0312 від 14 лютого 2014 року вбачається, що станом на 03 грудня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем становить 195 086,78 гривень, з яких 123 272 гривень заборгованість за тілом кредиту поточна, 71 814,78 гривень заборгованість за тілом кредиту прострочена. (т. 1 а.с. 6).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем порушення його прав внаслідок порушення відповідачами зобов`язань за кредитним договором в частині повернення банку кредитних коштів. Доводи відповідачки щодо того, що вказані кошти не надходили за призначенням, а відтак відсутній обов`язок щодо їх повернення, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Суд прийняв до уваги, що фактично заперечення відповідачів зводяться до фактів, пов`язаних з погіршенням їх матеріального стану, внаслідок чого у них відсутня можливість сплачувати відповідні платежі за кредитним договором. Також, прийнявши до уваги, що кредитний договір між банком та ОСОБА_1 був забезпечений договором поруки, порука не припинена, суд дійшов висновку, що з відповідачів в солідарному порядку підлягають стягненню платежі з січня 2017 року по грудень 2019 року включно. Врахувавши заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції, дійшов висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду, оскільки останній платіж за кредитом здійснений 23 червня 2015 року, позивач звернувся до суду з позовною заявою 21 грудня 2019 року, після того, як строк позовної давності сплив ще 23 червня 2019 року. При цьому суд дійшов висновку, що платіж здійснений відповідачкою 23 червня 2015 року не є перешкодою для застосування наслідків пропуску позовної давності та стягнення з відповідачів заборгованості за три роки, що передували зверненню до суду, тобто за період з січня 2017 року по грудень 2019 року. Оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про дострокове погашення заборгованості строк виконання за яким визначений 13 лютого 2029 року, з січня 2017 року по листопада 2019 року має бути стягнуто 35 платежів по 1 112 гривень простроченої заборгованості та 123 272 гривень поточної заборгованості за кредитним договором, в загальному розмірі 162 192 гривень.

Апеляційний суд в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 03 грудня 2019 року заборгованість за кредитним договором №128/02/2014/0312 від 14 лютого 2014 року становить 195 086,78 гривень та є сумою заборгованості за кредитом, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

З даним позовом позивач звернувся до суду в порядку дострокового погашення заборгованості, оскільки строк виконання зобов`язання встановлено 13 лютого 2029 року.

Відповідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 404/6241/19, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, звернувшись з позовом до суду 21 грудня 2019 року позивач змінив строк виконання зобов`язання, у зв`язку з чим встановлено зобов`язання відповідачів повернути платежі, строк виплати за якими не настав, тобто повернути поточну заборгованість в сумі 123 272 гривень.

Щодо застосування строків позовної давності до простроченої заборгованості за кредитним договором апеляційний суд зауважує наступне.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів до 28 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (пункт 3.1. договору), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.530, 631 ЦК України).

Установлено, що умовами кредитного договору, укладеного 14 лютого 2014 року між сторонами, визначений кінцевий термін повернення основної заборгованості до 13 лютого 2029 року.

Пунктом 3.1. кредитного договору встановлено, що повернення відповідної частини кредиту щомісяця не пізніше 28-го числа кожного місяця в сумі 1 112 гривень, останній платіж сплачується в сумі 952 гривень.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно п. 3.3 Кредитного договору визначено, що розподіл коштів, які надходять від позичальника здійснюється Банком. Також визначений наступний порядок зарахування коштів на погашення заборгованості за кредитом: 1)прострочені проценти; 2) прострочена сума за тілом кредиту; 3) строкові проценти; 4) строкова заборгованість за кредитом.

З особового рахунку за кредитним договором №128/02/2014/0312 від 14 лютого 2014 року вбачається, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості внесений ОСОБА_1 29 жовтня 2014 року.

При цьому, у відповідності умов п. 3.3 Кредитного договору вказаний платіж був розподілений банком на погашення прострочений відсотків. Тому строк позовної давності сплив 29 жовтня 2017 року. З урахуванням зазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що зарахування банком суми внесеної позичальником 29 жовтня 2014 року на погашення прострочених процентів 23 червня 2015 року не є перешкодою для застосування наслідків пропуску строку позовної давності та стягнення з відповідачки заборгованості в межах строку позовної давності за період з січня 2017 року по листопад 2019 року включно в сумі 38 920 гривень, оскільки з позовом у даній справі банк звернувся 21 грудня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції принципу змагальності та рівності сторін внаслідок розгляду справи у її відсутність, апеляційний суд не приймає, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дана цивільна справа перебувала в провадженні суду першої інстанції з грудня 2021 року по 21 червня 2023 року (дата ухвалення рішення судом першої інстанції), відповідач ОСОБА_1 приймала активну участь у розгляді справи, заявляла відповідні клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, клопотання про витребування доказів про справі, надавала пояснення. Клопотання відповідачки вирішувались судом першої інстанції у відповідності до вимог процесуального закону.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції забезпечені рівні можливості учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації відповідачкою захисту своїх прав як учасника судового процесу.

При цьому апеляційний суд зауважує, що, заявляючи про позбавлення її судом першої інстанції можливості надати відповідні докази на підтвердження її заперечень проти пред`явлених позовних вимог, до апеляційної скарги та під час розгляду справи судом апеляційної інстанції відповідачка нових доказів не надала.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та неможливості виконати зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з відсутністю коштів, що, відповідно до положень ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняє її від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 20 березня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста