КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9038/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2024 року місто Київ

справа № 372/2370/23

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Зінченко О.М., повний текст рішення складено 13 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

3% річних у розмірі 26495,03 грн. за період з 10 травня 2020 року по 09 травня 2023 року;

інфляційні втрати у розмірі 142578,59 грн. за період з 10 травня 2020 року по 09 травня 2023 року.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 11 грудня 2007 рокуміж АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав кредит у розмірі 20000,00 доларів США,строком до 11грудня 2017 року, зі ставкою за користування кредитом в розмірі 13,90% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 11 грудня 2007 рокуміж банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №164662, згідно якого останняпоручилася перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року стягнутосолідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11грудня 2007 року у розмірі 152738,48 грн., заборгованістьза відсотками - 141650,75 грн., а всього стягнуто 294 389,23 грн., а також по 1471,95 грн. судових витрат з кожного.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2019 року замінено у виконавчих листах №372/768/14-ц від 04 червня 2014 рокустягувача ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ «Гефест» відносно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Вказував, що станом на дату подачі позову, рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року не виконано.

Посилаючись на вимоги ст.625 ЦК України, ТОВ «Гефест» вважає, що наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду за період з 10 травня 2020 року по 09 травня 2023 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року в задоволенні позову ТОВ «Гефест» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «Гефест» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції у рішенні, яке оскаржується зазначив, що згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, індекс інфляції, а також 3% річних підлягає стягненню з простроченої суми заборгованості (тіло кредиту), вважає, що суд дійшов до власного переконання, оскільки у ст.625 ЦК України не зазначено про тіло кредиту та те, що індекс інфляції нараховується на суму простроченого грошового зобов`язання.

Вказував, що п.6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» від 17 березня 2020 року №533-ІХ (із змінами), п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягає до застосування в даному спорі, оскільки позивач не стягує неустойку, штраф, пеню, а стягує фінансову санкцію на підставі ст.625 ЦК України.

Зазначав, що суд першої інстанцїі не звернув увагу на те, що обов`язок довести факт погашення боржниками заборгованості, покладено саме на боржників, а не на кредитора, що підтверджується висновками Верховного Суду.

Посилався на те, що поновлення чи відмова у поновленні строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, жодним чином не впливає на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки рішення суду, яким стягнуто заборгованості з відповідачів залишається чинним та не виконаним.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням ОбухівськогорайонногосудуКиївської області від 02 квітня 2014 року у справі №372/768/14-ц стягнутосолідарноз ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованістьза договором про надання споживчого кредиту №0 від 11 грудня 2007 рокуу розмірі 152738,48 грн., заборгованість за відсотками - 141650,75 грн., а всього стягнуто294 389,23 грн., а також по 1471,95 грн. судових витрат з кожного.

На виконання вказаного рішення суду 04 червня 2014 року було видано виконавчі листи.

Таким чином, на сьогоднішній день стягнення заборгованості за кредитним договором здійснюється вже на підставі вказаного рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року, а не на підставі кредитного договору.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2019 року замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ «Гефест» у виконавчих листах №372/768/14-ц від 04 червня 2014 року відносно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Отже, новим кредитором відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стало ТОВ «Гефест».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ТОВ «Гефест» вказував на те, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року відповідачами у добровільному порядку не виконано, а відтак посилаючись на ст.625 ЦК України просив стягнути солідарно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 3% річних та інфляційні втрати за період з 10 травня 2020 року по 09 травня 2023 року з загальної суми заборгованості у розмірі 294389 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідачі у відзиві на позовну заяву та поясненнях вказували на те, що згідно рішення Обухівського районного суду Київської області у справі №372/768/14-ц від 02 квітня 2014 року сума заборгованості відповідачів становить 152738,48 грн., однак позивач у позові заявляє вимогу про стягнення індексу інфляції, а також 3% річних з суми 294389,23 грн., що є неправомірним. Зазначали, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що рішення Обухівського районного суду Київської області у справі №372/768/14-ц від 02 квітня 2014 року не виконано. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 03 травня 2023 року по справі №372/768/14-ц у задоволені заяви ТОВ «ФК «Гефест» про поновлення пропущеного строку пред'явлення виконавчого документа та видачу дубліката виконавчого листа у справі №2-466/14 було відмовлено. Вважає, що оскільки ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест», маючи статус кредиторів, не реалізували своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості, а відтак втратили своє право вимоги на примусове виконання боржниками своїх зобов`язань за кредитними договорами та рішенням суду. Вказували, що зобов`язання відповідачів є задавненими, в зв`язку з чим набули характеру натурального зобов`язання та позовні вимоги не підлягають задоволенню. Посилалися на те, що позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати, які були нараховані на суму заборгованості, що включає у себе відсотки за порушення грошового зобов`язання за договором за період дії карантину та запровадженого в Україні воєнного стану.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Невиконання боржником грошового зобов'язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних та інфляційних втрта передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

А відтак, посилання відповідачів на те, що поновлення чи відмова у поновленні строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, не впливає на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки рішення суду, яким стягнуто заборгованість з відповідачів залишається чинним та не виконаним.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі станом на дату звернення ТОВ «Гефест» до суду з даним позовом, мали невиконане грошове зобов`язання перед ПАТ «Дельта Банк», що встановлено рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року у справі №372/768/14-ц.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами наявні грошові зобов`язання.

З огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано розмір заборгованості за кредитним договором, пред`явлено позовну вимогу про стягнення 3% річних поза межами стягнення боргу за основною вимогою, та нараховано таке стягнення на суму заборгованості за договором, що включає у себе відсотки за порушення зобов`язань за договором, в період дії карантину та воєнного стану.

Також у рішенні зазначено, що згідно з п.6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» від 17 березня 2020 року №533-ІХ (із змінами), п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України боржник звільняється від відповідальності саме за прострочення виконання грошового зобов`язання, а фінансові установи не мають права застосовувати передбачені договором санкції у разі такого порушення (неустойки, збільшення відсотків).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень п.6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» від 17 березня 2020 року №533-IX (із змінами) у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID- 19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.

Пунктом 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Тобто, закон звільняє боржника саме від сплати неустойки на вказаний вище період. У той же час, платежі компенсаційного характеру, встановлені статтею 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання - інфляційні, а також 3% річних від простроченої суми, не є неустойкою, та звільнення від таких заходів відповідальності законом не передбачено.

Таким чином, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, які не виконані боржниками в повному обсязі, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Посилання відповідачів на те, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що рішення Обухівського районного суду Київської області у справі №372/768/14-ц від 02 квітня 2014 року не виконано, колегія суддів відхиляє, оскільки обов`язок довести факт погашення боржниками заборгованості, покладено саме на боржників, а не на кредитора, що підтверджується висновками Верховного Суду зробленими у постанові від 08 червня 2022 року в справі №913/618/21.

Нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст.625 ЦК України повинно здійснюватися на суму заборгованості по тілу та по відсоткам по кредиту, встановлених рішенням суду, а тому колегія суддів погоджується, що до розрахунку інфляційних втрат та 3% річних слід брати суму у розмірі 294389,23грн.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з періодом нарахування інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з наступного.

Позивач у позовній заяві просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати за період з 10 травня 2020 року по 09 травня 2023 року.

В Україні Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», та який діє до цього часу.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

А відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів бере за основу розрахунку загальну суму за тілом кредиту та відсотками стягнуту рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року у справі №372/768/14-ц у загальному розмірі 294389,23 грн. та період розрахунку з 10 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) *Q/DM, де S - сума заборгованості, I- індекс інфляції, Q- кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Отже, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 15833,01 грн. за період з 10 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року та інфляційні втрати у розмірі 50398,55 грн. за період з 10 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Таким чином законодавство України передбачає обов`язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.

В свою чергу, положеннями ч.2 ст.18 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивачасудові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції по 1314,16 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,місцезнаходження: місто Київ, вул. Брановицького Ігоря, 3, три відсотки річних у розмірі 15833 грн. 01 коп. та інфляційні втрати у розмірі 50398 грн. 55 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», місцезнаходження: місто Київ, вул. Брановицького Ігоря, 3, судові витрати по 1314 грн. 16 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: