КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 760/1487/22
провадження № 22-ц/824/1515/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т.І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року в складі судді Козленко Г.О.,

встановив:

У вересні 2021 року до суду надійшов позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - Департамент ПП) до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.

Свої вимоги Департамент ПП мотивував тим, що 26.07.2016 з вини працівника патрульної поліції ОСОБА_1 , який керував службовим автомобілем марки «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Оболонського районного суду від 04 вересня 2017 року у справі №756/6133/17, з урахування постанови цього суду від 20 вересня 2017 року про виправлення описки, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та закрито провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04 грудня 2018 року (справа №910/331/18) з Департаменту ПП на користь ПрАТ «Страхова компанія «Фенікс» стягнуто 212 297, 19 грн відшкодування, 950 грн понесених витрат на проведення авто-товарознавчого дослідження, 3 198, 71 грн судового збору.

Відповідно до повідомлення Державної казначейської служби України в 15.11.2019 вих. №7-06/6921, Департаментом ПП відшкодовано ПрАТ «Страхова компанія «Фенікс» суму у розмірі 216 445, 90 грн.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, стягнути на його користь з відповідача завдану ним майнову шкоду в сумі 216 445 грн 90 коп.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року провадження у справі за позовом Департамент ПП до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу закрито, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вказаний спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16.

31.10.2023 Департамент ПП подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу для скасування оскарженого судового рішення заявник посилається на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 вересня 2018 року про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи поліцейського, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби. Неправомірність дій відповідача вже встановлена постановами Оболонського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року та від 20 вересня 2017 року у справі №756/6133/17.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як на підставу апеляційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а.

У грудні 2023 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Позднякова М. В., у якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Вказує, що на час ДТП та спричинення збитків позивачеві відповідач проходив службу в органах Національної поліції України та посаді інспектора роти №2 батальйону №2 полку №1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та виконував свої службові обов`язки під патрулюванням в складі екіпажу ввіреного йому патрульного автомобіля «Toyota Prius».

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічні правові висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі 818/1688/16, а також Верховним Судом у постановах від 04 вересня 2019 року у справі №522/16964/15, від 05 лютого 2020 року у справі №761/19799/17 та від 15 жовтня 2020 року у справі №320/8119/17.

Вказує, що позивач не набув право та підстав для звернення з вимогою відшкодування майнової шкоди в порядку регресу, у зв`язку з тим, що не встановлено вину відповідача у завданні вказаної шкоди.

В судовому засіданні представник Департаменту ПП - Кубрак О. І. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Поздняков М. В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що Департамент ПП у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є суб`єктом владних повноважень.

Відповідач ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 26.07.2016, проходив службу в Національній поліції України та посаді інспектора роти №2 батальйону №2 полку №1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та виконував свої службові обов`язки під патрулюванням в складі екіпажу ввіреного йому патрульного автомобіля «Toyota Prius».

Постановою Оболонського районного суду від 04 вересня 2017 року у справі №756/6133/17, з урахування постанови цього суду від 20 вересня 2017 року про виправлення описки, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та закрито провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04 грудня 2018 року (справа №910/331/18) з Департаменту ПП на користь ПрАТ «Страхова компанія «Фенікс» стягнуто 212 297, 19 грн відшкодування, 950 грн понесених витрат на проведення авто-товарознавчого дослідження, 3 198, 71 грн судового збору.

Відповідно до повідомлення Державної казначейської служби України в 15.11.2019 вих. №7-06/6921, Департаментом ПП відшкодовано ПрАТ «Страхова компанія «Фенікс» суму у розмірі 216 445, 90 грн.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки для вирішення справи по суті необхідним є встановлення правомірності дій відповідача під час проходження публічної служби, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду в постановах від 05 грудня 2018 року у справі №818/1688/16, від 22 січня 2020 року у справі №813/1045/18 належить до компетенції адміністративного суду.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

У розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку про те, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законодавством.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (частина перша статті 125 Конституції України).

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частинами другою, четвертою, п`ятою статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Тобто суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що для вирішення спору по суті необхідним є встановлення правомірності дій відповідача під час проходження публічної служби, що відноситься до компетенції адміністративного суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, Департамент ПП звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у порядку регресу на підставі статей 1172, 1191 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а, на яку посилався заявник в апеляційній скарзі, зазначено, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір у цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Сам по собі той факт, що майнова шкода, завдана позивачу, - суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 676/2149/20 (провадження № 11318св21), на які послався заявник у касаційній скарзі, а також у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21 (провадження № 61-15908св21), від 05 липня 2023 року (провадження №61-1918св23).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , Департамент ПП просив відшкодувати шкоду у порядку регресу на підставі статей 1172, 1191 ЦК України, вказуючи на те, що даний спір є приватноправовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції не встановив належним чином правової природи правовідносин, які виникли між учасниками справи, а тому дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі.

Суд першої інстанції помилково застосував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від22 січня 2020 року у справі №813/1045/18 про те, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Водночас предметом спору в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу.

Суду першої інстанції належало встановити наявність правових підстав для застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та залежно від встановлених обставин, ухвалити відповідне судове рішення по суті спору.

Зазначене вказує на нерелевантне застосування судом першої інстанції згаданих висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та у постанові від 22 січня 2020 року у справі №813/1045/18 .

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ураховуючи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду судом, який ухвалить остаточне рішення по суті вирішення спору.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року скасувати.

Справу за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук