Провадження №2/522/1704/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючої судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Сировій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання квартири, загальною площею 42,4 кв.м, житловою площею 9,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю та здійснення поділу квартири та визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право на 1/2 частину квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100.

На обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, що 13 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Здолбунів Рівненської області, актовий запис № 133.

22 липня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі, актовий запис №139.

Позивач зазначає, що 22 лютого 2021 року, подружжям за спільні кошти було придбано об`єкт житлової нерухомості квартиру, загальною площею 42,4кв.м, житловою площею 9,2 кв.м, розташованої в ЖК «Акрополь» за адресою: АДРЕСА_2 , однак оформлення квартири було здійснено на ім`я ОСОБА_2 на підставі чого 01 липня 2022 р. Державним реєстратором Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області видано витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке на думку позивача, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, останній вирішив звернутися до суду щодо вирішення зазначеного спору. Позивач вважає за потрібне поділити майно .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 липня 2023 рку, головуючим суддею визначено суддю Приморського районного суду м. Одеси Свячену Ю.Б.

Ухвалою суду від 11 серпня 2023 року відкрито провадження по справі у порядку у загального позовного провадження та призначено розгляд справи.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час та розгляд справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. Судове засідання призначене на 25 січня 2024 року відкладено на 11 березня 2024 року.

14 березня 2024 року від представника відповідачки надійшло пояснення до позовної заяви, в якому відповідачка заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що доводи Позивача про те, що спірна квартира була придбана за кошти від продажу ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 загальною площею 36,50 кв.м із посиланням на договір передачі (відступлення) майнових прав №22/02/21-А1/21.5а.А від 22.02.2021р, не відповідають дійсності, оскільки спірна квартира була виділена в самостійну одиницю об`єкту нерухомості, який був виділений (поділений на дві самостійні квартири) з Об`єкту нерухомості загальною площею 82.15 кв.м. в ЖК «Акрополь» А1 кв.21.5.А і який і належав на праві спільної сумісної власності та розташована на 21 поверсі, Секція «А» адреса об`єкта капітального будівництва АДРЕСА_3 . Також зазначено, що позивач ніколи не вважав, що спірна квартира є спільною сумісно власністю. Свою ж частину спільної сумісної власності за твердженням Відповідачки ОСОБА_1 відступив згідно Договір передачі (відступлення) майнових прав №22/02/21-А1/21.5а.А від 22.02.2021р.

14 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» представником Позивача подано додаткові пояснення у справі та додаткові докази.

15 квітня 2024 року з`явились представник позивача та представник відповідача, Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка та її представник заперечували проти позову, просили відмовити у такому у зв`язку з безпідставністю, ухвалою суду розгляд справи призначено на 29 травня 2024р

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши доводи представника позивача, відповідача та її представника, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, 19.02.2020р був укладений Договір передачі (відступлення) майнових прав №19/02/20-А1/21.5.А між ТОВ «ГЕФЕСТ» (відчужувач) та ОСОБА_2 (Набувач) про передачу майнових прав на отримання об`єкта нерухомості від Підприємства, договірна площа Об`єкту нерухомості становить 82.15 кв.м. ЖК «Акрополь» А1 кв.21.5.А» розташована на 21 поверсі, Секція «А» адреса об`єкта капітального будівництва АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 була подана заява до ТОВ «ГЕФЕСТ» про розподіл об`єкту нерухомості в ЖК «Акрополь А1 кв.21.5.А», який становив 82.15 кв.м. на 2 (дві) квартири (об`єкта нерухомості). ОСОБОЮ-1, ОСОБОЮ_2 та Забудовником прийнято рішення про поділ об`єкту нерухомості в ЖК «Акрополь А1 кв.21.5.А» загальною площею 82.15 кв.м адреса об`єкта капітального будівництва АДРЕСА_3 на 2 (дві) самостійні квартири з окремим входом та своїми комунікаціями.

22.02.2021р була підписана Угода про розірвання Договору передачі (відступлення) майнових прав №19/02/20-А1/21.5.А від 19.02.2020р (об`єкту нерухомості в ЖК «Акрополь А1 кв.21.5.А» загальною площею 82.15 кв.м адреса об`єкта капітального будівництва АДРЕСА_3 .) про припинення дії вказаного Договору.

І в цей же день були укладено 2 (два) нових Договора про передачу (відступлення) майнових прав об`єкту нерухомості в ЖК «Акрополь А1 кв.21.5.А» адреса об`єкта капітального будівництва АДРЕСА_3 .

22.02.2021р між ОСОБА_2 (Набувач) та ТОВ «ГЕФЕСТ» (Відчужувач) був укладений новий Договір передачі (відступлення) майнових прав №22/02/21-А1/21.5.А про передачу (відступлення) Відчужувачем Набувачу Майнових прав на отримання об`єкта нерухомості від Підприємства. Договірна площа Об`єкта нерухомості станом на момент укладання Договору становить 44,55 кв.м.

22.02.2021р був також укладений Договір передачі (відступлення) майнових прав №22/02/21-А1/21.5а.А між ОСОБА_2 (Набувач) та ТОВ «ГЕФЕСТ» (відчужувач). Договірна площа Об`єкта нерухомості станом на момент укладання Договору становить 36,50 кв.м.

В вищевказаних Договорах передачі (відступлення) майнових прав вказується адреса об`єкта капітального будівництва АДРЕСА_3 , Об`єкт нерухомості квартира будівельний номер 21.5а.А, розташована на 21 поверсі, Секція «А». таким чином чітко прослідковується, що до 22.02.2021р це була одна квартира загальною площею 82,15кв.м, а в подальшому була розділена на 2 (дві) самостійні квартири на різних набувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В подальшому 24.06.2021р ОСОБА_1 було прийнято рішення укласти тристоронній Договір про внесення змін до Договору передачі (відступлення) майнових прав №22/02/21-А1/21.5а.А від 22.02.2021р. Згідно якого Набувач ( ОСОБА_1 ) відступив на користь Нового Набувача ( ОСОБА_3 ) свої майнові права.

Суд не приймає до уваги твердження представника Позивача, що ним були сплачені грошові кошти по спірній квартирі. Адже сам ОСОБА_1 в своїх додаткових поясненнях зазначає та надає докази, що виручені грошові кошти від продажу Об`єкта нерухомості набувачу ОСОБА_3 були повернуті в рахунок боргу перед ОСОБА_4 у розмірі 14 000$ (чотирнадцять тисяч доларів), та що відчував значні фінансові труднощі у зв`язку з пандемією COVID-19.

В свою чергу ТОВ «АКРОПОЛЬ БІЛДІНГ» («Підприємство» за Договором передачі (відступлення) майнових прав №22/02/21-А1/21.5А від 22.02.2021р) надало листа №2817 від 28.01.2022р, в якому зазначило перелік інвесторів (пайовиків), які брали участь в інвестуванні та фінансуванні об`єкта будівництва: квартира АДРЕСА_4 (будівельна адреса: АДРЕСА_3 , загальною площю 42.4м кв. та за яким здійснюється державна реєстрація прав, чітко зазначається, що ОСОБОЮ_2 було сплачено 100% інвестицій.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Сімейне законодавство чітко розмежовує майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка та майно, що є об`єктом спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16 та в постанові від 20 липня 2022 року у справі №703/2284/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18) зроблено висновок, що "у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 сплатив грошові кошти за об`єкт нерухомості який закріплений на праві власності за ОСОБА_2 , адже сам забудовник в своїх довідках (лист №2817 від 28.01.2022р, довідка №2815 від 28.01.2022р, Довідка №2816 від 28.01.2022р) стверджує, що ОСОБА_2 повністю сплатила внески за квартиру є єдиним інвестором та пайовиком участі у будівництві, а ОСОБА_1 в своїх додаткових поясненнях зазначає, що був винен значну суму грошових коштів за розпискою ще з 2020р та мав фінансові труднощі після введення на території України обмежувальних заходів у зв`язку з пандемією COVID-19.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги.

Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 березня 2021 року у справі N 161/17237/19, провадження N 61-15св21.

Використовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права в національній правовій системі, в тому числі щодо критеріїв Європейського Суду про виконання сторонами покладеного на них обов`язку (тягаря) доведення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У своїх рішеннях (кримінальних та і некримінальних, що стосуються цивільних прав і обов`язків) Європейський Суд неодноразово підкреслював, що при оцінці доказів Європейський Суд застосовує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із співіснування досить сильних, ясних і взаємоузгоджених висновків з наявних фактів або схожих не спростованих фактичних презумпцій (рішення у справах Зубайраєв проти Росії від 10 січня 2008 року, п.71; Гриненко проти України від 15 лютого 2012 року, п.55; Плахтєєв та Плахтєєва проти України від 12 березня 2009 року, п.62).

Оцінюючи докази, на які посилається Позивач за зустрічним позовом, стверджуючи про придбання спірних квартир за його особисті кошти, суд має бути впевнений «поза розумним сумнівом» в його достовірності. Якщо факт викликав сумнів щодо достовірності, він не може вважатися встановленим і покладеним в основу рішення.

Матеріали справи не дають можливості Суду «поза розумним сумнівом» зробити висновок, що Позивач придбав спірні квартири за особисті кошти.

Суд критично відноситься до наданих представником позивача довідок за факсимільним підписом ОСОБА_1 , на підтвердження факту придбання матеріалів на ремонт спірної квартири, оскільки встановити місце придбання, постачальника товарів, підрядника виконання робіт та за який період були здійсненні дані роботи не вдається можливим.

Принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках.

Так, у порушення вимог ст.60 СК України, позивачем не доведено факт отримання доходу у період здійснення купівлі спірної квартири, не доведено факт витрачання його особистих або спільних коштів подружжя, які позивач отримував на придбання спільної квартири під час перебування у шлюбі із відповідачкою.

В той же час, на переконання суду відповідачка, її представник довели той факт, що придбання вищевказаної квартири були здійсненні за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , отриманих внаслідок праці та продажу іншого нерухомого майна, а також спірна квартира належить ОСОБА_2 вже після її поділу між Позивачем та Відповідачем, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна є недоведеними, відтак позов є безпідставним, необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60-71 СК України, ст.ст. 355, 368 ЦК України, ст.ст. 10-13, 19, 43, 49, 133, 141, 223, 247, 258, 259, 263, 352 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. А для осіб, які брали участь у судовому засіданні, але не були присутні при оголошенні рішення, у той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Ю. Б. Свячена

29.05.24