Провадження № 2/638/2069/24
19 лютого 2024 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - Аркатової К.В.,
за участі секретаря судових засідань - Шевченко Т.В.,
представника позивача - прокурора Мельничук О.А.,
представника третьої особи - адвоката Кабанової А.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщені зали судових засідань в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою керівника Ізюмської окружної прокуратури, поданої в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне підприємство «Золота Нива 1» про припинення права власності на земельну ділянку, -
22.10.2012 року новим власником спірної земельної ділянки - ОСОБА_1 та ПП «Золота Нива 1» до договору оренди землі від 14.12.2007 року укладено додаткову угоду, якою строк дії договору від 14.12.2007 продовжено на 7 років з моменту закінчення строку дії останнього.
Позивач вказує на виявлення окружною прокуратурою порушення вимог ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України при використанні ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки, оскільки громадянин РФ ОСОБА_1 у липні 2017 року набув право власності в порядку спадкування на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та протягом року не виконав покладений на нього у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужив земельну ділянку, у зв`язку з чим право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню, шляхом її конфіскації за рішенням суду, що, в свою чергу стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 03 листопада 2023 рок у по справі відкрито провадження, сторонам роз`яснено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 15 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача - прокурор Мельничук О.А. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.
Начальника ГУ Держгеокадастру у Харківській області Кундрюков Ю.В., в особі представника Манжос І.П. , з використанням особистого кабінету електронного сервісу «Електронний суд» направив письмові пояснення, відповідно до яких позов підтримав в повному обсязі, справу просив розглянути за письмовими доказами та поясненнями, без участі представника ГУ Держгеокадастру у Харківській області.
Відповідач до суду не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, правом передбаченим ст. 178 ЦПК України, не скористався, відзиву, заперечень або інших заяв по суті спору не подав.
Представник третьої особи - адвокат Кабанова А.В. позов керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області підтримала, зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує, крім того, підтримала пояснення, направлені до суду третьою особою за допомогою електронного сервісу «Електронний суд» від 15 січня 2024 року, згідно з якими ПП «Золота Нива 1» просить суд, при розгляді справи по суті, вирішити питання чинності договору оренди землі, укладеного між відповідачем та третьою особою від 14 грудня 2007 року.
Питання про заочний розгляд справи вирішено ухвалою суду 19 лютого 2024 року.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, врахувавши позиції учасників, дійшов наступних висновків.
22.10.2012 року новим власником спірної земельної ділянки - ОСОБА_1 та ПП «Золота Нива 1» до договору оренди землі від 14.12.2007 року укладено додаткову угоду, якою строк дії договору від 14.12.2007 продовжено на 7 років з моменту закінчення строку дії останнього.
З матеріалів справи суд вбачає факт виявлення окружною прокуратурою порушення вимог ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України при використанні ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки, оскільки громадянин РФ ОСОБА_1 у липні 2017 року набув право власності в порядку спадкування на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та протягом року не виконав покладений на нього у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужив земельну ділянку, у зв`язку з чим право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню, шляхом її конфіскації за рішенням суду.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).
Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі - ЗК України).
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).
Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України).
Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини.
Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Поряд із цим, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.
У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України) відповідно до вимог, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Так, право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 зареєстровано 13.07.2017 року та, враховуючи положення 145 Земельного кодексу України, у строк до 14.07.2018 року останній повинен здійснити відчуження набутої ним земельної ділянки.
Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.
У відповідності до п. «в» абз. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.
Суд зазначає, що Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (надалі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не Допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на Умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зазначені принципи сформулювало і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 року), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), rin. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), n. 50, Series A № 98).
Дослідивши вимогу прокурора в частині конфіскації спірної земельної ділянки на користь держави, крізь призму приписів національного законодавства, сталої практики ЄСПЛ, правової природи спору та принципу балансу суспільного та приватного інтересу, суд зазначає, що звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечно переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки реагування прокурора в даному разі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке відбувається з грубим порушенням вимог національного законодавства.
Крім того, втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселицький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року).
Підставою для представництва в суді інтересів держави стали факти порушення законодавства при використанні іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яку не відчужив упродовж року після набуття права власності на неї шляхом спадкування. Дана процедура безумовно передбачена чинним земельним законодавством (ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України), норма є імперативною та не передбачає винятків.
З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яку відповідач незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які незаконно використовуються іноземними громадянами. Зазначений спосіб захисту чітко визначений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України.
Враховуючи викладене, з урахуванням обставин справи та практики ЄСПЛ, необхідно зазначити, що втручання держави з метою повернення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державі у порядку конфіскації є законним та пропорційним.
Щодо викладеної у письмових поясненнях третьої особи вимоги про зазначення в рішенні суду питання щодо чинності договору оренди землі, укладеного між відповідачем та ПП «Золота Нива 1» від 14 грудня 2007 року, суд зазначає наступне.
Суд зазначає, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Питання, які вирішує суд під час ухвалення судового рішення, визначені положеннями статті 264 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 зазначеної вище статті ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Крім того, згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суд зазначає, що позивачем не ініційовано питання про чинність договору оренди землі, укладеного між третьою особою та відповідачем. Також суд вказує, що положення зазначеного договору, на які посилається представник ПП «Золота Нива 1» у своїх письмових поясненнях, зокрема, але не виключно, п. 37 договору, ніким не оспорюється та має юридичну силу.
У зв`язку з наведеним вище, суд не вбачає правових підстав для вирішення питання стосовно чинності договору оренди землі, укладеного між відповідачем та ПП «Золота Нива 1» від 14 грудня 2007 року.
Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, пропорційно задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 13, 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру, ст.ст. 1, 22, 81, 143, 145 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 11, 13, 19, 56, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов керівника Ізюмської окружної прокуратури, поданої в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне підприємство «Золота Нива 1» про припинення права власності на земельну ділянку - задовольнити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст заочного рішення складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий