Номер провадження: 22-ц/813/1302/24
Справа № 522/2245/21
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК»

треті особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Наталя Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Поліщук Галина Петрівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталя Артемівна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу за апеляційною скаргою адвоката Толпиго Дениса Миколайовича, який представляє інтереси ОСОБА_2

та за апеляційною скаргою адвоката Черкасової Олени Олексіївни, яка представляє Публічного акціонерного товариства МТБ БАНК

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2023 року , ухвалене у складі судді Чернявської Л.М., у приміщенні того ж суду,

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» за участю третьої особи Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Білоусової Наталі Володимирівни, приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Поліщук Галини Петрівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталі Артемівни про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки та припинення обтяжень нерухомого майна , -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

05 лютого 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Публічного Акціонерного Товариства «МТБ БАНК» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу Білоусової Наталії Володимирівни, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки та припинення обтяжень нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . На випадок смерті ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого заповіла усе своє майно ОСОБА_7 . Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира під АДРЕСА_1 . Позивач звернулася до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса з заявою про прийняття спадщини. В той час як позивач готувала документи, необхідні для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_6 стало відомо, що квартира під АДРЕСА_1 переоформлена на ОСОБА_2 на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. 01.04.2020 р. за реєстраційним №751. Окрім цього, вказана квартира передана в іпотеку ПАТ «МТБ БАНК» згідно Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 08.07.2020 р. за реєстраційним №2766. У договорі дарування вказано, що квартира належить ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. 26.08.2011 року за реєстровим №5650. Оскільки протягом життя ОСОБА_6 не продавала свою квартиру, до самої смерті проживала в ній та була єдиним власником, позивач вважає, що вказана квартира вибула з володіння ОСОБА_6 поза її волею внаслідок підроблення документів.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Публічного Акціонерного Товариства «МТБ БАНК» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу Білоусової Наталії Володимирівни, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки та припинення обтяжень нерухомого майна задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру під АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла « ІНФОРМАЦІЯ_1 на цю квартиру.

Визнано недійсним Іпотечний договір, укладений 08.07.2020 року між ОСОБА_2 та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «МТБ БАНК», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. і зареєстрований в реєстрі за номером №2766. Припинено обтяження нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 (тридцять), зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: - іпотеку, номер запису про іпотеку 37222360, зареєстровану 08.07.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. на підставі Іпотечного договору, посвідченого 08.07.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. і зареєстрований в реєстрі за номером №2766;- заборону на нерухоме майно, номер запису про обтяження: 37222095, зареєстровану 08.07.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. на підставі посвідченого 08.07.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. і зареєстрований в реєстрі за номером №2766.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено, що приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Наталія Володимирівна не посвідчувала договір купівлі-продажу від 26.08.2011 за реєстр.№6550, як про те зазначається у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.32).

3 письмових пояснень третьої особи ПН ОМНО ОСОБА_10 від 17 березня 2021 року та 06 квітня 2021 року вбачається, що 26.08.2011 року за № 6550 нотаріусом не посвідчувався договір купівлі-продажу щодо спірної квартири, однак інформація щодо того, чи посвідчувався останньою договір за реєстр №6550, в матеріалах справи відсутня.

Стороною позивача не витребовувалась та, відповідно, судом не досліджувалась.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 26.08.2011, за яким право власності на квартиру перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , реєстраційний номер договору зазначено таким чином, що не дає змоги достеменно встановити які самі перша та друга цифри зазначені «56», «66», «55» або «65», відтак механічна описка, яка була вчинена нотаріусом при написанні реєстраційного номеру договору, не може слугувати підставою для визнання такого договору таким, що не посвідчувався нотаріально, що, в подальшому, стало підставою для позбавлення апелянта права власності на належну їй квартиру, відтак суд передчасно прийшов до висновку про те, що державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. була проведена реєстрація права власності на квартиру під N23, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_8 на підставі документу , який не посвідчувався нотаріусом . Щодо посилань на те, що приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. не мала права посвідчувати договір дарування від 01.04.2020 р. за реєстраційним № 751, то звертаємо увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідно до ст. 51 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, у разі виявлення під час вчинення нотаріальних дій порушення законодавства негайно повідомляє про це відповідні правоохоронні органи для вжиття необхідних заходів.

Якщо справжність поданого документа викликає сумнів, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, вправі залишити цей документ і надіслати його до експертної установи (експерта) для проведення експертизи, оплата якої здійснюється в установленому законом порядку. Наголошували на тому, що при посвідченні договору дарування від 01.04.2020 р. за реєстраційним № 751, у приватного нотаріуса були відсутні сумніви щодо справжності договору купівлі-продажу від 26.08.2011, на підставі якого ОСОБА_8 набув право власності на квартиру під АДРЕСА_1 , відтак посилання суду та сторони позивача на те, що приватний нотаріус недотримався вимог законодавства при посвідченні даного договору є лише припущеннями та не підтверджується належними та допустимими доказами.

Узагальнюючи вищезазначене, апелянт вважав, що судом першої інстанції, при винесенні оскаржуваного рішення, було неповно з?ясовано та недоведено обставини, що мають значення для справи, відтак рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2023 року у справі № 522/2245/21 є таким, що підлягає скасуванню.

Виходячи з оскаржуваного рішення зазначалось, що протягом життя ОСОБА_6 не продавала свою квартиру, до самої смерті проживала в ній та була єдиним власником, відтак вказана квартира вибула з володіння останньої поза її волею внаслідок підроблення документів.

Посилаючись на факт підроблення документів стороною позивача не було надано доказів того, що вона зверталась до правоохоронних органів з приводу вчинення кримінального правопорушення, а саме за фактом підроблення документів, що, в подальшому, призвело до вибуття з її власності, як спадкоємиці ОСОБА_11 , квартири під А623, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відтак доводи, викладені в оскаржуваному рішенні суду є не більш ніж припущенням, на якому не може ґрунтуватись законне рішення суду.

Також, як вбачається з оскаржуваного рішення суду, судом, нібито, встановлено, що договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_8 набув право власності на квартиру під N23, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не посвідчувався нотаріусом, однак з невідомих причин, встановивши, що ОСОБА_8 з ОСОБА_6 такий договір не укладався (оскільки не було нотаріального посвідчення) судом не було залучено таку особу до участі у справі у якості третьої особи. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17, підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред?явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати поза межами цих правовідносин, в іншому разі така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб у принципі неможливий спір про право з протилежною стороною у відповідному судовому процесі. Якщо зазначений спір допускається, то ця особа обов?язково повинна мати процесуальний статус (становище) співвідповідача (співпозивача) у справі, а не третьої особи.

Вважала правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача).

Як вбачається з матеріалів справи, обставини, які були встановлені судом в оскаржуваному рішенні безпосередньо виливають на права та обов?язки ОСОБА_8 , відтак він є заінтересованою особою у даній справі, однак неправомірно не був залучений ані позивачем, ані судом з власної ініціативи.

В оскаржуваному рішенні зазначається, що віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Як вбачається з вищезазначеного, позивачем за віндикаційними та негаторними позовами може бути лише власник. Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не є та ніколи не була власником квартири під АДРЕСА_1 , ба більше, дана квартира не входила до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_12 , адже була відчужена останньою за життя, про що неодноразово зазначалось в суді першої інстанції, відтак задоволення судом таких вимог останньої не відповідає вимогам чинного законодавства.

В свою чергу, в оскаржуваному рішенні суду, в обґрунтування наявності підстав для задоволення таких позовних вимог, зазначається, що відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відтак, суд першої інстанції вважає, що речове право ОСОБА_3 має бути захищено судом, в порядку дії ст.ст. 387, 388, 1266 ЦК України, як таке, що виникло в позивача за наслідком прийняття спадщини, з дня її відкриття, але не зареєстровано з формальних підстав, що позбавляє його належним чином реалізувати свої правомочності власника.

Звертає увагу суду на те, що посилаючись в оскаржуваному рішенні, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом та прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , в матеріалах справи № 522/2245/21 відсутні матеріали спадкової справи №221л/2019, з яких суд мав би можливість достеменно встановити, що дійсно позивачка має право на звернення до суду з такими вимогами та такі вимоги підлягають задоволенню.

За обставин наведених вище вбачається, що суд першої інстанції, за відсутності належних та допустимих доказів наявності у позивачки права звертатись до суду з такими позовними вимогами, задовольнив позовні вимоги ґрунтуючись лише на посиланнях сторони позивача, наявних в процесуальних документах по суті справи, відтак судом першої інстанції, при винесенні оскаржуваного рішення, було неповно з?ясовано та недоведено обставини, що мають значення для справи, відтак рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2023 року у справі № 522/2245/21 є таким, що підлягає скасуванню.

Як вбачається з абзацу 2 резолютивної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції вирішив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру під АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на цю квартиру.

Відтак, вимога про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом за ОСОБА_9 , яка була задоволена судом, є неефективною, а тому підстави для її задоволенні у суду першої інстанції були відсутні.

За обставин наведених вище вбачається, що судом першої інстанції було безпідставно, всупереч практиці Верховного Суду, задоволено вимоги позивачки, які полягали у визнанні за нею права власності, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на під № НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відтак допущено грубе порушення норм процесуального права, що є самостійною підставою для скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2023 року у справі №522/2245/21.

В оскаржуваному рішенні суду зазначається, що враховуючи досліджені докази, суд вважає, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, проте враховуючи положення ч. 3 ст. 388 ЦК України вважає, що спірне майно має бути витребуване з володіння останньої на користь позивача.

Не погоджуючись з твердженнями суду першої інстанції про те, що спірне майно має бути витребуване з володіння апелянта на користь ОСОБА_3 , звертаємо увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідно до позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Судом встановлено, що апелянт набула право власності на квартиру за договором дарування та є другим власником квартири після її відчуження ОСОБА_6 .

Під час придбання майна ОСОБА_2 правомірно очікувала, що ОСОБА_8 мав право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Як вбачається з матеріалів справи, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні і відомості щодо обтяжень нерухомого майна, відтак апелянт навіть і не могла здогадуватись про те, що ОСОБА_1 колись заявить свої права на таку квартиру.

За обставин наведених вище апелянт вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи вимогу про витребування майна, було не враховано добросовісність набувача та не прийнято до уваги позиції Верховного Суду щодо застосування даних норм права, відтак має місце неправильне застосування норм матеріального права.

Звертали увагу суду апеляційної інстанції на те, що апелянт не погоджується з твердженням суду про те, що спірна квартира вибула з володіння власника поза ії волею, тому що остання за життя не укладала будь-яких договорів про відчуження спірної квартири, адже судом першої інстанції не було встановлено даних обставин, ба більше, в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , який свідчить про протилежне. ОСОБА_2 є добросовісним власником, як власник, мала право на укладення іпотечного договору, при укладенні договору, нотаріусом було дотримано всі вимоги чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи, відтак підстави для визнання недійсним іпотечного договору та припинення обтяжень квартири під АДРЕСА_1 , відсутні. Окрім того, вимоги про визнання недійсним іпотечного договору та припинення обтяжень квартири під АДРЕСА_1 , є похідними та їх задоволення залежить від задоволення вимог про витребування майна від апелянта, відтак, зважаючи на те, що підстав для витребування майна немає, вважаємо, що такі вимоги також не можуть бути задоволені судом.

Крім того, заявляючи вимоги про витребування майна та визнання права власності, останньою мало бути сплачено судовий збір як за 2 вимоги майнового характеру, в той час як цього зроблено не було, відтак судом першої інстанції, при відкритті провадження у справі № 522/2245/21 було порушено норми процесуального законодавства. Вважали, що, за обставин наведених вище, у суду були відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у сумі 33350,00 грн. та сплачений судовий збір, відтак вважаємо, що рішення суду, в частині стягнення сплаченого судового збору у розмірі 5460,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 33350,00 грн. також підлягає скасуванню, у зв?язку з необгрунтованістю та безпідставністю.

Узагальнюючи вищезазначене апелянт вважає, що судом першої інстанції не було всебічно, повно та об?єктивно здійснено розгляд цивільної справи М8522/2245/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Публічного Акціонерного Товариства «МТБ БАНК» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу Білоусової Наталії Володимирівни, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки та припинення обтяжень нерухомого майна, що потягло за собою неправильне вирішення справи та ухвалення судового рішення, яке є незаконним та необгрунтованим, а також судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, без врахування висновків Верховного Суду, та порушено норми процесуального права.

Короткий зміст вимог і доводів відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Не погодившись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 , представник позивача звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Представник позивача по суті зазначає, що у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №204785732 від 19.03.2020 року вказано, що підставою виникнення права власності ОСОБА_8 є Договір купівлі-продажу, посвідчений ПН ОМНО ОСОБА_13 26.08.2011 за Л86550, а не ПН ОМНО ОСОБА_10 . Задля встановлення чи посвідчувався вищевказаний договір, судом першої інстанції витребувана інформація від ПН ОМНО ОСОБА_13 , яка надала відповідь на ухвалу No90/01-16 від 24.06.2021 року, де зазначено, що 26.08.2011 року за реєстровим номером 6550 нею не посвідчувався договір, останній номер в Реєстрі реєстрації нотаріальних дій з 2011 рік 3067. ПН ОМНО ОСОБА_10 до суду першої інстанції були надані пояснення від 22.02.2021 р. №38/01-16 та від 26.03.2021 р. №69/01-16, де вказано, що 26.08.2011 року за реєстровим номером 5650 нею не посвідчувався договір купівлі-продажу щодо спірної квартири, бланк серії ВРМ №795238 їй як приватному нотаріусу не надавався, тим більше не використовувався.

Натомість, для того, щоб об?єктивно встановити чи справжній чи підроблений документ, який надається нотаріусу на вчинення нотаріальної дії, законом передбачена чітка процедура - перевірки спеціального бланка нотаріального документа, кожен з яких має конкретну серію та номер, які не повторюються та захищені від підроблень.

3 матеріалів щодо посвідчення договору дарування, які надійшли до суду 08.06.2021 року від ПН ОМНО ОСОБА_4 вбачається, що така перевірка бланка нотаріусом не здійснена, що є грубим порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій, яке призвело до протиправного набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.

Отже, не може йти мова про дотримання зі сторони ПН ОМНО ОСОБА_4 норм законодавства щодо посвідчення правочинів про відчуження майна. Зі Скороченого витягу з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів №175846964 від 01.07.2021 року вбачається, що нотаріальний бланк ВРМ № 795238 витрачений 26.08.2011 року ПН ОМНО ОСОБА_14 за кодом 1- договір про відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок. На ухвалу суду про витребування доказів 01.11.2021 року від ПН ОМНО ОСОБА_14 надійшла фотокопія Договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ОМНО ОСОБА_14 26.08.2011 року за №3062.

3 вказаного договору встановлено, що договір виклалений на спеціальному бланку нотаріального документу ВРМ Ne795238 укладено між гр. ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо квартири АДРЕСА_3 . Виходячи з викладеного, судом першої інстанції на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не посвідчувався, отже спірна квартира вибула з володіння її законного власника - ОСОБА_6 поза її волею внаслідок підроблення документів та апелянтом не доведено протилежного.

Ухвалене рішення в повній мірі відповідає висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № l83/1617/16 , де вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю (пункт142).

Оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції було досліджено питання добросовісності ОСОБА_2 та суд дійшов висновків про те, що остання є добросовісним набувачем, суд правильно застосував ч. 3 ст. 388 ШК України. оскаржене рішення в повній мірі відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16.

Тож посилання апелянта на неправильне застосування норм матеріального права, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, слід відхилити, адже правовідносини у цих справах не є аналогічними або хоча б подібними правовідносинам у цій справі. Натомість, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі №696/1693/15-ц).

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги ПАТ МТБ Банк

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ПАТ МТБ Банк звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вважав висновок суду першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_6 поза н волею внаслідок підроблення документів, а зазначений в Договорі дарування ОСОБА_8 не мав права на відчуження спірної квартири хибним та таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами.

Так, підроблення документів має досліджуватись та встановлюватись відповідним судовим експертом. Судом першої інстанції, на порушення стст.89, 263 264, 382 ЦПК, не звернуто уваги на те, що належних і допустимих доказів на підтвердження того, що в ОСОБА_6 було відсутнє волевиявлення на відчуження квартири позивачем не надано. Експертизи щодо підроблення бланку договору купівлі-продажу квартири, позивачем не заявлялось. 3 огляду на предмет і підстави заявленого позову твердження позивача про підроблення договору купівлі-продажу квартири має встановлюватись при проведенні судової експертизи та має визначальне значення для встановлення обставин справи і є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом. Однак судом першої інстанції на вказане не звернуто уваги та зроблено хибний висновок на підставі не належних доказів.

Крім того, суд в оскаржуваному рішенні дійшов наступного висновку «Враховуючи досліджені докази, суд приходить до висновків, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 знала про те, що ОСОБА_8 не є власником спірної квартири, оскільки на час посвідчення договору дарування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був запис про реєстрацію права власності за останнім, виходячи з цього суд вважає ОСОБА_2 добросовісним набувачем спірної квартири, проте враховуючи положення ч. 3 ст. 388 ЦК України вважає, що спірне майно має бути витребуване з володіння відповідача на користь позивача».

Апелянт вважає хибними висновки суду першої інстанції, оскільки безпідставними є вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння з огляду на таке. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. 3 урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Таким чином, право на витребування майна від добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21 грудня 2022 року у справі No 522/8412/19. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20) та постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13).

Короткий зміст вимог і доводів відзиву на апеляційну скаргу ПАТ МТБ Банк

Не погодившись з доводами апеляційної скарги ПАТ МТБ Банк, представник позивача звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

В обґрунтування відзиву зазначав наступне, що позовні вимоги підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, проведення будь-яких почеркознавчих чи інших експертиз документів не є доцільним та можливим, оскільки договір, який став підставою реєстрації права власності ОСОБА_8 не існує, що виключає можливість його дослідження експертами. Натомість, для того, щоб об?єктивно встановити чи справжній чи підроблений нотаріальний документ, законом передбачена чітка процедура - перевірки спеціального бланка нотаріального документа, кожен з яких має конкретну серію та номер, які не повторюються та захищені від підроблень. Матеріали справи містять відомості з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів щодо такої перевірки, які об?єктивно доводять, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не посвідчувався, адже спеціальний бланк нотаріального документа використаний ПН ОМНО ОСОБА_14 при посвідченні договору купівлі-продажу між гр. ОСОБА_17 та ОСОБА_18 щодо квартири АДРЕСА_3 . Окрім цього, усі приватні нотаріуси, які ніби то посвідчували договір згідно з даними Реєстру прав власності на нерухоме майно та матеріалів щодо посвідчення договору дарування на користь ОСОБА_2 , надали суду чітку інформацію щодо того, що ними не посвідчувався договір купівлі-продажу щодо спірної квартири. Апелянт вважає безпідставними вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння оскільки, на думку апелянта позивачка ніколи не була власником спірної квартири. В апеляційній скарзі наведено посилання на постанови Верховного Суду, в яких зазначено, що право на витребування майна від добросовісного набувача має саме власник або титульний володілець майна за законом або договором. Спростовуючи це твердження, слід звернути увагу, що під час розгляду справи на підставі належних, достовірних та достатніх доказів суд першої інстанції встановив, що спірна квартира належала спадкодавцю та не була відчужена нею протягом життя. Посилання апелянта на висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №522/8412/19 (провадження № 61-10353c22), від 11 вересня 2019 року у справі №766/4410/17 (провадження №61-29040св18), Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15 (провадження 14-190цс20). від 05 грудня 2018 року у справі №522/2110/15 (провадження Ne 14-247 це 18), від 30 червня 2020 року у справі 19/028-10/13 (проваження № 12-158г19) жодним чином не суперечать висновкам суду першої інстанції, висловленим в оскаржуваному рішенні, яке ухвалене на підставі доказів, що підтверджують спадкові права позивачки на зазначене майно, факт вибуття такого майна з її володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідачки та відсутність у відповідачки правових підстав для володіння цим майном.

Щодо задоволеної судом вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, апелянт зазначає, що така вимога безпідставна, оскільки вважає, що позивачкою неправомірно заявлена вимога про витребування свого майна з чужого незаконного володіння. Оскільки позивачка вважає, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_6 поза її волею та підлягає витребуванню на користь спадкоємця - ОСОБА_3 . Виходячи з цього, договір іпотеки був укладений без згоди власника майна та поза її волею та судом правомірно визнано договір іпотеки недійсним та припинено обтяження нерухомого майна. Щодо доводів про завищення ціни за складання позовної заяви, слід звернути увагу, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/92/15/15-ц, об?єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19). Окрім цього, апелянт вважає, що меморіальні ордери, які надані на підтвердження оплати правничої допомоги не є належними доказами щодо перерахування коштів, а також з них не вбачається, що кошти перераховані саме позивачкою.

3 такою позицією погодитися неможливо, адже з даних документів чітко вбачається призначення платежу, в якому вказаний номер та дата договору, а також прізвище платника, тобто з цього документу можна встановити, що кошти надійшли на рахунок Адвокатського об?єднання «Акуліч та партнери». У постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року в справі № 727/4597/19 зазначено, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Всі інші аргументи щодо зменшення розміру судових витрат на правову допомогу, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суду з огляду на те, що судом не було стягнено витрати на правову допомогу у повному обсязі, заявленому позивачкою, а було зменшено їх, отже враховано доводи апелянта, які були викладені у додаткових поясненнях від 23.12.2022 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 2011 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. 15.08.2011 року за реєстраційним №1-1933, відповідно до якого заповіла усе своє майно ОСОБА_7 , 1953 року народження.

З Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. 10.06.2008 року за реєстраційним №1923 та Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.05.2008 року вбачається, що ОСОБА_6 є власником квартири під АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується актовим записом про смерть №13185, складеного 20.12.2018 року.

З листа Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса №221л/2020/02-14 від 28.12.2020 року вбачається, що в провадженні нотаріальної контори є заведена спадкова справа №221л/2019 до майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 , інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися.

Як вбачається з Постанови державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 02.07.2019 р. №882/02-31 після спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки в заповіті визначено, що все майно, яке належить спадкодавцю на день смерті заповідається « ОСОБА_7 , 1953 року народження», і визнати « ОСОБА_19 , 1952 року народження» спадкоємицею, вказаною в заповіті та видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом немає підстав.

У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту належності заповіту. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2020 року у справі №522/14062/19 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що заповіт складений ОСОБА_6 , яка померла « ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений «15» серпня 2011 року Першою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-1993, складений на ім`я ОСОБА_3 , 1952 року народження, ІПН НОМЕР_3 . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2020 року у справі №522/14062/19 виправлено описку у вищевказаному рішенні шляхом правильного зазначення реєстраційного номеру заповіту.

З матеріалів щодо посвідчення Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. 01.04.2020 р. за реєстраційним №751, наданих ПН ОМНО ОСОБА_4 на ухвалу суду 08.06.2021 року вбачається, що для посвідчення договору дарування нотаріусу наданий Договір купівлі-продажу, посвідчений ПН ОМНО ОСОБА_10 26.08.2011 року за №5650, викладений на спеціальному бланку нотаріального документу ВРМ №795238 за змістом якого ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_8 прийняв у власність квартиру під АДРЕСА_1 , та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №204785732 від 19.03.2020 року, згідно з яким право власності на квартиру під АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ОМНО ОСОБА_13 26.08.2011 за №6550. В матеріалах щодо посвідчення договору дарування, наданих ПН ОМНО ОСОБА_4 відсутній витяг з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів щодо перевірки спеціального бланку нотаріального документу ВРМ №795238. Окрім цього, в матеріалах щодо посвідчення договору дарування відсутній витяг з Державного реєстру правочинів, в той час як згідно діючого станом на 26.08.2011 року законодавства, така реєстрація була обов`язковою підставою дійсності правочину, в тому числі договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Враховуючи зібрані докази, суд прийшов до висновку, що державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. була проведена реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 на підставі документу, який не посвідчувався нотаріусом.

Враховуючи встановлені судом обставини, ПН ОМНО ОСОБА_4 не мала права посвідчувати Договір дарування від 01.04.2020 р. за реєстраційним № НОМЕР_4 та зобов`язана була відмовити у вчиненні нотаріальної дії та на виконання ст. 51 Закону України «Про нотаріат» повідомити відповідні правоохоронні органи для вжиття необхідних заходів. У зв`язку з цим, саме по собі витребування спірної квартири з незаконного володіння Відповідача-1, ОСОБА_2 , без припинення іпотеки та обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, не відновить у повній мірі право власності позивача на спадкове майно, адже позивач буде позбавлений основоположної правомочності власника права розпорядження нерухомим майном.

Як зазначено вище, спірна квартира вибула з володіння власника, ОСОБА_6 поза її волею, адже остання за життя не укладала будь-яких договорів про відчуження спірної квартири. У зв`язку з цим, Відповідач-1 не є законним власником майна, а отже і не мала права розпорядження спірною квартирою. У зв`язку з чим, Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 08.07.2020 року за реєстраційним №2766 в момент його укладення не відповідав вимогам ч.ч. 1,2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України та відповідно до положень статті 215 ЦК є недійсним.

За обставин, що склалися, перешкодою у здійсненні позивачем повноважень щодо розпорядження належним йому на праві власності майном є саме наявність обтяження, реєстрація якого була проведена на підставі оспорюваного договору іпотеки, за яким Відповідач-1 (іпотекодавець), не мав правових підстав розпоряджатися цим майном. Отже, самим лише фактом існування договору іпотеки, який був підставою для проведення державної реєстрації іпотеки та обтяження (заборони на нерухоме майно), порушено право позивача на практичну реалізацію правомочності щодо розпорядження належним йому на праві власності майном.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваному рішенні зазначається, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та прийняла спадщину після останньої, що підтверджується, зокрема, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2020 у справі №522/14062/19, яким було встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що заповіт складений ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченні 5 серпня 2011 року Першою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-І993, складений на ім`я ОСОБА_3 , 1952 року народження, ІПН НОМЕР_5

Проте, постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у справі №522/14062/19 було задоволено частково апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Толпиго Д.М. на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.05.2020 у справі №522/14062/19, скасовано рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.05.2020 у справі №522/14062/19, заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа: Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса, про встановлення факту належності заповіту, залишено без розгляду та роз`яснено останній, що вона має право подати позов на загальних підставах.

Як вбачається з оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції в обґрунтування рішення зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 3 ст. 1296 ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави для витребування, на користь спадкоємця за заповітом - ОСОБА_3 , квартири АДРЕСА_4 , на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України.

Однак, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , належним позивачем у справі, її права та законні інтереси порушуються та захистив їх оскаржуваним рішенням суду, виходячи з того, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 13.05.2020 у справі №522/14062/19 було встановлено, що заповіт складений ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 5 серпня 2011 року Першою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-1993, складений на ім`я ОСОБА_3 , 1952 року народження, ІПН НОМЕР_5

Однак, станом на день розгляду апеляційних скарг, вищезазначене рішення суду було скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у справі №522/14062/19, яка набрала законної сили, відповідно до ст. 384 ЦПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Відтак, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 на момент апеляційного перегляду не має підтвердженого судом права спадкоємства після смерті ОСОБА_6 , відповідно права останньої реєстрацією права власної і на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 не порушуються, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2023 року підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_20 , який представляє інтереси ОСОБА_2 та адвоката Черкасової Олени Олексіївни, яка представляє Публічне акціонерне товариство МТБ БАНК задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2023 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» за участю третьої особи Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Білоусової Наталі Володимирівни, приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Поліщук Галини Петрівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталі Артемівни про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки та припинення обтяжень нерухомого майна.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 травня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко