У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" березня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання представника відповідача про залишення позову без руху,

в с т а н о в и в:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні представником відповідача подано клопотання про залишення позову без руху. Так, ухвалою суду від 19.12.2023 року позовну заяву було залишено без руху. 10.01.2024 року представником позивача подано уточнену позовну заяву, яка не відповідає нормам ЦПК. По-перше, в первісному позові позивач просив суд здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя, яка складалася з 18 об`єктів нерухомого майна, в позові не було визначено вартості майна та надано не всі копії правовстановлюючих документів на майно. Усуваючи недоліки позивач подав уточнену позовну заяву, в якій з метою штучної зміни виключної підсудності, предметом позову визначив лише 11 об`єктів, вилучивши об`єкти спільної сумісної власності, що знаходяться в Дарницькому районі м. Києва, які за своєю вартістю перевищують вартість об`єктів, що знаходяться в Дніпровському районі м. Києва. Позивач позбавлений можливості до відкриття провадження у справі змінювати предмет позову, адже провадження у справі відкривається саме за первісною позовною заявою з викладеними в ній вимогами. По-друге, усуваючи недоліки позивачем подано звіти про оцінку майна, які не можуть бути прийняті судом, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність і Україні», а тому є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом. По-третє, позовна заява не містить повного найменування сторін та інших учасників справи та, зокрема, їх поштові індекси, в позовній заяві відсутній РНОКПП представника позивача, відсутній індекс відповідача, не вказано відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідача, не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, та не містить відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

В судовому засіданні відповідач підтримала клопотання свого представника та просить суд залишити позов без руху.

В судовому засіданні представник позивача заперечує проти задоволення даного клопотання.

Суд, вислухавши клопотання представника відповідача, думку відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права, який передбачає право на справедливий суд та пропорційність.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Також в позовна заява повинна містити, зокрема: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви (п.6, 8 ч.3 ст. 175 ЦПК України).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліки у встановлений судом строк.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 19.12.2023 року позов позивача залишений без руху. 10.01.2024 року до суду позивачем подано уточнену позовну заяву, з тексту якої вбачається, що позивач виключив з розподілу сумісної власності деякі об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до ст. ст. 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Також слід зазначити, що в разі, якщо відповідач вважає, що порушені її права на поділ спільного майна подружжя, яке не включено до переліку майна за позовом позивача, вона має право подати зустрічний позов.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно з положеннями пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), зокрема, вказала, що встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, формулювання позовних вимог є виключно правом позивача, тому суд позбавлений можливості відмовити у відкритті провадження у справі з підстав виключення позивачем з розподілу сумісної власності подружжя певної кількості нерухомого майна.

Що стосується, невідповідності звітів, доданих до позову, нормам Закону, то аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.

Що стосується, того, що позовна заява не містить РНОКПП представника позивача, відсутній індекс відповідача, не вказано відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідача, не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Дійсно, в позовній заяві не зазначено РНОКПП представника позивача та індекс відповідача, проте даний недолік є несуттєвим, який не впливає на вирішення справи та є проявом надмірного формалізму.

Крім цього, посилання представника відповідача на відсутність відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідача та не зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, то дані вимоги ЦПК позивачем дотримані та містяться в позовній заяві.

Щодо відсутності відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, то до даної категорії справ законом не визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, а тому відсутність даних відомостей не впливає на вирішення справи та є проявом надмірного формалізму.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, суд приймає до уваги, що за висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

За таких обставин, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для залишення позову без руху.

На підставі викладеного та керуючись ст. 175, 177, 257 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без руху відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.О.Яровенко