Справа № 487/2668/23
Провадження № 2/487/294/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2024 року місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді Темнікової А.О., за участю секретаря судового засідання Демиденко Н.В., представника позивача адвоката Олещук Т.Л., представника відповідача адвоката Істоміної К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва 17.05.2023 року з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив зобов`язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користування позивачем ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 68,15 метрів квадратних в розмірами 13,1х5,2 метрів, що зазначено на плані поділу земельної ділянки по варіанту 4 висновку №7420/21 судової будівельно-технічної експертизи від 09.01.2003 року, шляхом знесення господарської споруди або господарського блоку розмірами 3100х1500 см літер С2, що зазначено у виготовленому 04.11.2014 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації для ОСОБА_1 технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , та приведення вказаної території в належний стан.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 з часткам 3/10 ( ОСОБА_1 ) та 17/100 і 53/100 ( ОСОБА_5 ). Форма власності приватна спільна часткова. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Право власності на 70/100 часток перейшло до спадкоємиці померлого ОСОБА_5 ОСОБА_2 . 09.01.2003 року на підставі ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва було складено висновок №7420/21 судової будівельно-технічної експертизи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.05.2003 року у справі №2-1/03 було визначено порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою за варіантом 4 висновку експерта №7420/21 від 09.01.2003 року. Аналогічне зазначено в абзаці третьому рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07.09.2005 року. Згідно з актом від 27.09.2007 року державного виконавця Рудь С.А. потрібно відміряти згідно плану по пунктирним лініям від туалету, а не від літньої кухні. В ухвалі Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.10.2007 року по справі №2-1/03 зазначено, що графічно план встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою зображено в додатках до висновку експерта. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.11.2008 року по справі №2-8735/2008 зобов`язано Заводський відділ ДВС ММУЮ при здійсненні виконавчого провадження по виконавчому листі №2-1/2003, виданому 26.08.2007 року Заводським районним судом міста Миколаєва, призначити та провести виконавчі дії за участю спеціаліста-експерта для надання допомоги по проведенню розділу земельної ділянки домобудівні АДРЕСА_2 згідно варіанту №4 висновку експерта №7420/21 від 09.01.2003 року. Згідно з актом від 06.05.2009 року державного виконавця Ковальчука А.М. за вказаною адресою проведено розподіл земельної ділянки по 4 варіанту висновку судово-технічної експертизи від 09.01.2003 року і такий акт підписано ОСОБА_5 . Вказаний факт підтверджено постановою слідчого СВ Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 18.04.2017 року про закриття кримінального провадження №0000181. Відтак, відповідно до варіанту 4 висновку судової будівельно-технічної експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року ОСОБА_1 з часткою 3/10 виділено недостатню площу 68,15 метрів квадратних з розміром 13,1х5,2 метрів навпроти вікна торця його літньої кухні літер Ш. У висновку експертизи під варіантом 3 «Побажання позивач ( ОСОБА_6 )» зведеної таблиці площ земельної ділянки співвласників АДРЕСА_1 зазначено: ОСОБА_5 фактична 499,45, ідеальна (з урахуванням +-7,8 м2) 431,3, різниця від ідеальних часток +68, 15; ОСОБА_1 фактична 105,55, ідеальна (з урахуванням +-7,8 м2), 173,7, різниця від ідеальних часток -68,15.

Пунктом 1 розпорядження від 03.08.2010 року №444р голови адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради дозволено ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 будівництво господарського блоку розміром 4,00х1,40м у межах визначеної земельної ділянки на відстані одного метру від суміжних меж. Пунктом 2 розпорядження зобов`язано замовника розробити проектну документацію та погодити її в управлінні містобудування та архітектури. У липні 2011 року Госпрозрахунковим проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро на замовлення ОСОБА_5 від 04.07.2011 року розроблений ескізний проект господарської споруди розміром 3100х1500 см з висотою 2700 по АДРЕСА_1 . Згідно ескізного плану місце розміщення господарської споруди на земельній ділянці, яка виділена ОСОБА_1 згідно судового рішення, і на таке місце згідно листа від 25.07.2014 року №197 архітектурно-планувального бюро було вказано замовником. На підставі ескізного проекту ОСОБА_5 виконав будівництво господарської споруди розміром 3100х1500см з висотою 2700 см на земельній ділянці, відведеній ОСОБА_1 з часткою 3/10 судовим рішенням по варіанту №4 висновку №7420/21 судової будівельно-технічної експертизи від 09.01.2003 року на відстані 2,0м від стіни з вікном літньої кухні ОСОБА_1 та 1,0м від суміжної ділянки, що перешкоджає ОСОБА_1 користуватися такою земельною ділянкою.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 24.05.2023 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Відповідачкою ОСОБА_2 було подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування своєї позиції відповідачкою зазначено, що наразі згідно рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.05.2003 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07.09.2005 року у користуванні позивач ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка площею 105,55 кв.м, а користуванні у відповідачки ОСОБА_2 499,45 кв.м. Земельна ділянка площею 61,3 кв.м знаходиться в спільному користуванні. При цьому в 105,55 кв.м, що знаходяться в користуванні ОСОБА_1 входить: 31,8 кв.м під забудовою (житловою), 47,1 кв.м під двором та 30,65 кв.м ділянка спільного користування. У площу 499,45 кв.м, що виділено у користування ОСОБА_2 , входить: 196 кв.м під забудовою (під житловою 94,5 кв.м, під нежитловою 101,7 кв.м), під двором 272,6 кв.м, ділянка спільного користування 30,65 кв.м. В процесі виконання наведених вище рішень судів державною виконавчою службою було проведено будівельно-технічну експертизу про поділ земельної ділянки АДРЕСА_1 , за якою був проведений реальний поділ земельної ділянки, на графічному зображенні якої чітко видно межі земельних ділянок, що виділяються сторонам. Таким чином, господарська будівля літ С2 яка належить відповідачці, розташована на земельній ділянці, що була відведена у користування ОСОБА_5 та не є самочинно збудованим об`єктом. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що розміщення господарської будівлі на земельній ділянці порушує його права та інтереси як користувача суміжної земельної ділянки, у зв`язку з чим позовні вимоги є повністю необґрунтованими, недоведеним та задоволенню не підлягають.

Позивачем ОСОБА_1 було надано відповідь на відзив, в якому підтримано доводи, викладені у позові, та зазначено, що до повноважень державної виконавчої служби не входить за постановою державного виконавця проведення будівельно-технічної експертизи про поділ земельної ділянки. Більш того, така експертиза державним виконавцем не проводилась та з відзиву не зрозуміло якою експертизою був проведений поділ земельної ділянки, а згідно з актом від 06.05.2009 року державного виконавця Ковальчука А.М. за адресою: АДРЕСА_1 проведено розподіл земельної ділянки по 4 варіанту висновку судово-технічної експертизи від 09.01.2003 року. Розпорядження від 03.08.2010 року №444р голови адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради дозволено, а не оформлено ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 будівництво господарського блоку розміром 4,00х1,40м у межах визначеної земельної ділянки на відстані одного метру від суміжних меж. В технічному паспорті під літерою С2 зазначено господарчий блок, рік побудови якого 2009.

Відповідачкою ОСОБА_2 було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано, що державний виконавець провів розподіл земельної ділянки, що зафіксовано в акті від 06.05.2009 року, в якому вказано, що до проведення виконавчих дій залучено експерта-спеціаліста ОСОБА_7 , що відповідає положенням ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла на час проведення виконавчих дій). За постановою державного виконавця від 12.02.2009 року до проведення поділу земельної ділянки залучено експерта-спеціаліста, призначено та проведено виконавчі дії за участю спеціаліста експерта в наданні допомоги проведення поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 згідно з варіантом 4 висновку експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року. На виконання вказаної постанови була призначена будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої поставлено питання: визначити порядок користування спірною земельною ділянкою згідно з всиновоком експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року з врахуванням виділу площі земельних ділянок між співвласниками відповідно до рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07.09.2005 року. Експертиза була проведена в межах виконавчого провадження та на підставі експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року. Згідно висновку експерта №7420/212 від 09.01.2003 року ОСОБА_1 виділено земельну ділянку розміром 105, 55 кв.м, що знаходяться в користуванні ОСОБА_1 входить: 31,8 кв.м під забудовою (житловою), 47, 1 кв.м під двором та 30,65 кв.м ділянка спільного користування. При цьому в експертизі враховано, що будівля літ. Ш (літня кухня) є самочинною будовою, а тому не враховувалась при визначенні порядку користування ділянкою. В своєму позові ОСОБА_1 вказав, що господарський блок С2 був побудований на земельній ділянці, що була відведена йому в користування, площею 68,15 кв.м розмірами 13,1х5,2 м. Проте таке твердження суперечить висновкам суду та експертизи, відповідно до яких ОСОБА_1 виділено під двором ділянку площею 41,3 кв.м, а не 68,15 кв.м. Враховуючи, що ОСОБА_1 не є ані власником земельної ділянки, на якій розташована спірна будівля, ані її титульним володільцем, то він взагалі є неналежним позивачем в даних правовідносинах. Крім того, позивач не навів жодного доказу, що будівля С2 порушує його права та чинить перешкоди в користуванні майном.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні за необґрунтованістю.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.05.2003 року у справі №2-1/03 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 було визначено порядок користування земельною ділянкою у домоволодінні по АДРЕСА_1 по варіанту №4 висновку експерта №7420/21 від 09.01.2003 року, відповідно до якого ОСОБА_1 виділено в користування земельну ділянку площею 173,7 кв.м, що відповідає його ідеальній долі 3/10 частки домоволодіння. При цьому під житловою будовою ділянку 31,8 кв.м, ділянка під двором 43,1 кв.м, під ділянкою загального користування 30,65 кв.м. ОСОБА_5 в користування виділено земельну ділянку площею 431,3 кв.м, що відповідає його ідеальній долі 7/10 часток. При цьому земельна ділянка під житловою будівлею складає 94,5 кв.м, не житловою 101,7 кв.м, ділянка під двором 272,6 кв.м, ділянка загального користування 30,65 кв.м.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07.09.2005 року у справі №1531/05 було змінено рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.05.2003 року та встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 по 4 варіанту висновку судово-технічної експертизи від 09.01.2003 року. Виділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 105,55 кв.м, а ОСОБА_5 499,45 кв.м, залишивши в спільному користування сторін земельну ділянку площею 61,3 кв.м. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що суд помилково зазначив в рішенні площі земельних ділянок, які підлягають виділу кожній із сторін, так як обраному судом варіанту судово-технічної експертизи, який було розроблено за бажанням позивача, відповідають інші дані, які містяться у зведеній таблиці.

В основу вказаних судових рішень було покладено висновок судової будівельно-технічної експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року, проведеної Миколаївським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України на підставі ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва, відповідно до якої експертом було визначено 5 можливих варіантів порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 площею 605 кв.м з урахуванням того, що будівля літ Ш є самозабудовою. Варіанти визначені графічно на плані домоволодіння.

Згідно зведеної таблиці площ земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 , яка є невід`ємною частиною висновку експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року, 4 варіанту порядку користування (побажання позивача ( ОСОБА_6 )), відповідає третя зведена таблиця з наступними даними: ОСОБА_5 фактично виділено: 499,45 кв.м, в тому числі: 196,2 кв.м з яких 94,5 кв.м житлова, 101,7 кв.м нежитлова, ділянка під двором 272,6 кв.м, ділянка загального користування 30,65 кв.м, що на 68,15 кв.м більше від ідеальної частки ОСОБА_5 - 431,3 кв.м. ОСОБА_1 фактично виділено: 105,55 кв.м, в тому числі: 31,8 кв.м з яких 31,8 кв.м житлова, 0 кв.м нежитлова, ділянка під двором 43,1 кв.м, ділянка загального користування 30,65 кв.м, що на 68,15 кв.м менше від ідеальної частки ОСОБА_1 - 173,7 кв.м.

Ухвалою Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 30.05.2007 року було відхилено касаційну скаргу ОСОБА_5 , рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.05.2003 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07.09.2005 року залишено без змін.

03.09.2007 року Заводським відділом ДВС Миколаївського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження по виконавчому листу №2-1/2003, виданому Заводським районним судом міста Миколаєва 26.08.2007 року.

20.09.2007 року виходом за адресою державним виконавцем було встановлено, що визначити межі земельної ділянки самостійно неможливо, тому необхідно залучити експерта.

Згідно з актом від 27.09.2007 року державного виконавця Рудь С.А. виходом до Миколаївським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз експертом по землекористуванню було роз`яснено, що потрібно відміряти згідно плану по пунктирним лініям від туалету, а не від літньої кухні.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.10.2007 року по справі №2-1/03 було відмовлено в задоволенні заяви державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про роз`яснення рішення суду про встановлення порядку та способу виконання рішення суду. Зазначено, що графічно план встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою зображено в додатках до висновку експерта.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.11.2008 року по справі №2-8735/2008 зобов`язано Заводський відділ ДВС ММУЮ при здійсненні виконавчого провадження по виконавчому листі №2-1/2003, виданому 26.08.2007 року Заводським районним судом міста Миколаєва, призначити та провести виконавчі дії за участю спеціаліста-експерта для надання допомоги по проведенню розділу земельної ділянки домобудівні АДРЕСА_2 згідно варіанту №4 висновку експерта №7420/21 від 09.01.2003 року.

13.03.2009 року державним виконавцем разом з експертом-спеціалістом Корінним В.А. було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 з метою проведення розподілу земельної ділянки, однак через перешкоди в проведенні розділу земельної ділянки, які чинилися з боку стягувача та боржника, виконавчі дії проведені не були. Постановою від 29.04.09 державним виконавцем було залучено працівників міліції для охорони громадського порядку при проведені виконавчих дій. Листом від 30.04.09 № 12154 сторони були повідомлені про проведення виконавчих дій з поділу земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 .

06.05.2009 року державним виконавцем Ковальчуком А.М. разом з експертом ОСОБА_7 , відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.05.03 та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, яким вирішено виділити ОСОБА_1 земельну ділянку площею 105,55 кв.м, а ОСОБА_5 - 499,45 кв.м, залишити в спільному користуванні сторін земельну ділянку площею 61,3 кв.м, був проведений поділ земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 та визначено порядок користування земельною ділянкою, в натурі виділено ОСОБА_1 105,55 кв.м. а ОСОБА_5 499,45 кв.м, залишено в спільному користуванні 61,3 кв. м.

06.05.2009 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», копії якої направлено сторонам виконавчого провадження.

12.05.2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Заводського ВДВС Ковальчука А.М., в якій просив скасувати акт державного виконавця про розподіл земельної ділянки від 06.05.2009 року, мотивуючи тим, що державним виконавцем недовідміряно скаржнику земельну ділянку площею 68,15 кв.м, виділ земельних ділянок в натурі відбувався з порушеннями чинного законодавства.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.02.2011 року у справі №2-247/11 в задоволенні вимог даної скарги відмовлено. При цьому судом установлено, що експертом, залученим державним виконавцем, не проводилась окрема експертиза, за висновком якої проведено поділ земельної ділянки, оскільки фактично мало місце надання експертом допомоги при проведенні поділу земельної ділянки, а не проведення нової експертизи. Вказуючи на неправомірність дій державного виконавця та неправомірність поділу проведеного експертом, скаржник посилається на не, що у його користування не виділено земельну ділянку площею 68,15 кв.м. Зазначаючи вказане ОСОБА_1 водночас не заперечує того факту, що кожному співвласнику за рішенням суду виділено відповідно 105,55 кв.м. та 499,45 кв.м, а сума площ вказаних ділянок і складає загальну площу 605 кв.м. Таким чином, претендуючи на земельну ділянку площею 68,15 кв.м, скаржник не обґрунтовує, за рахунок якої земельної ділянки необхідно виділяти дану площу. Площі земельних ділянок домоволодіння АДРЕСА_2 виділено відповідно до рішення суду, зокрема ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 105,55 кв.м, що складається з: 33,54 кв.м - під будівлями (спорудами), 41,36 кв.м - під подвір`ям та 30,65 кв.м - під подвір`ям загального користування; ОСОБА_5 - 499,45 кв. м, з яких під будівлями (спорудами) - 175,56 кв. м, під подвір`ям 293,3 кв.м, під подвір`ям загального користування - 30,65 кв.м. Дії державного виконавця при виконанні поділу земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , є правомірними, державним виконавцем, дотримано порядку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження», а тому акт про поділ земельної ділянки є законним, у повторному призначенні експерта та поділі земельної ділянки необхідності немає.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27.04.2011 року було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.02.2011 року залишено без змін. При цьому апеляційним судом зазначено, що рішенням суду ОСОБА_8 виділено у користування земельну ділянку площею 105,55 кв.м, тобто менше від ідеальної частки на 68,15 кв.м. Ці дані зазначені у зведеній таблиці висновків судової будівельно-технічної експертизи від 09.01.2003 року у графі 10 (різниця від ідеальних часток) «-68,15». Таким чином ОСОБА_8 помилково вважає, що йому належить до виділення у користування додатково 68,15 кв.м, що є наслідком невірного тлумачення висновків експерта.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.07.2011 року у справі №2-1326/11 було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про закриття виконавчого провадження від 06.05.2009 року державним виконавцем Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Ковальчуком А.М.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01.02.2012 року було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.07.2011 року залишено без змін.

Постановою слідчого СВ Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області Клюхіна Г.М. від 18.04.2017 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення було закрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 12.01.2013 року за ч. 1 ст. 364 КК України щодо перевищення службових повноважень державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ Ковальчуком А.М. в межах виконавчого провадження №4752242 при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва у справі №2-1/2003 про визначення порядку користування земельною ділянкою домобудівні АДРЕСА_2 згідно варіанту №4 висновку експерта.

Розпорядженням адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради №444р від 03.08.2010 року було дозволено ОСОБА_5 будівництво по АДРЕСА_1 господарчого блоку розміром 4,00х1,40м в межах визначеної земельної ділянки на відстані одного метра від суміжних меж. Зобов`язано замовника розробити проекту документацію та погодити її в управління містобудування та архітектури.

У 2011 році комунальним підприємством «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» за зверненням ОСОБА_5 було розроблено проект господарчої споруди по АДРЕСА_1 згідно Державних будівельних норм України «Планування і забудова міських і сільських поселень» ДБН 360-92**. Місто розміщення об`єкту вказано замовником.

Перевіркою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області щодо будівництва господарчої будівлі по АДРЕСА_1 було встановлено наявність дозволу на будівництво згідно розпорядження №444р від 03.08.2010 року адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради згідно з проектом, затвердженим управлінням містобудування та архітектури Миколаївського міськвиконкому (лист №7/14-1476-11 від 05.07.2011 року).

Згідно інформації Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 08.07.2015 року №2-2521, за наслідками проведених поточних інвентаризаційно-оцінювальних робіт встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходяться: А-1 житловий будинок, Мпд погріб, Ж гараж, Н навіс, П літня кухня, Ф сарай, Ш літня кухня, Ш1 тамбур до літньої кухні, Щ- навіс, С2 господарський блок, №1, 3, 7, 8 огорожі, №2,І споруди. Об`єкти самочинного будівництва відсутні. Співвласники станом на 28.12.2012 року: ОСОБА_5 , - 7/10 часток на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 22.06.1987 року №1-1892 виданий 13.03.2008 року замість втраченого державним нотаріусом нотаріального архіву Миколаївської області, дублікат договору купівлі-продажу від 28.06.1984 року №2-3572, виданий замість втраченого державним нотаріусом нотаріального архіву Миколаївської області, зареєстрований КП ММБТІ 23.04.2008 року; ОСОБА_1 3/10 частки.

Сарай літ. У, вбиральня К знесено; житловий будинок літ.А-1 збільшена житлова площа на 7,7 кв.м (до серпня 1992 року); гараж літ. Ж (1989 рік), літня кухня літ. П (1985 рік), сарай літ. Ф (до серпня 1992 року), літня кухня літ. Ш (1990 рік), тамбур до літньої кухні літ. Ш1 (1990 рік), погріб літ. Мпд, навіс літ. Н, Щ (1990 рік) не є самочинними згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року №124, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773 (із змінами). Літ. С2 господарчий блок оформлено розпорядженням адміністрації Заводського району від 03.08.2010 року за №144р. Літ. А та літ. А-1 одна й таж будівля.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (стаття 376 ЦК України).

Отже, юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18) та постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 361/765/16-ц (провадження № 61-33103св18), від 02 лютого 2022 року у справі № 521/16974/17 (провадження № 61-9290св21), від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21).

Знесення самочинного будівництва є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18), від 12 вересня 2023 року у справі № 303/9043/21 (провадження № 61-3840св23).

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 369/8792/16-ц (провадження № 61-21385св18) зроблено висновок, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

З огляду на викладене, оскільки позивач не довів, які саме перешкоди у володінні та користуванні земельною ділянкою, яка у встановленому законом порядку перебуває саме в його користуванні, є у нього внаслідок будівництва відповідачкою спірного об`єкта, а також не довів обґрунтованості захисту його прав у такий спосіб, як знесення цієї будівлі, що є крайнім заходом, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є необґрунтованим та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано договір №22/06-01 від 22.06.2023 року про надання професійної правничої допомоги, детальний опис робіт, виконаних адвокатом Істоміною К.В. на виконання умов договору про надання правової допомоги №22/06-01 від 22.06.2023 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру №12 від 22.06.2023 року на суму 5000 гривень.

За змістом частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Жодних клопотань від позивача та його представника щодо зменшення розміру судових витрат до суду не надходило.

Таким чином з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 13, 76-81, 141, 211, 259, 263-265, 268, 353 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 19.03.2024 року.

Суддя А.О. Темнікова