Справа № 444/4515/23
Провадження № 2/444/289/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

19 січня 2024 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Ясиновський Р. Б.,

за участі секретаря судового засідання Мамедової Г.І.,

представника позивача Козакевича Р.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовква Львівської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у справі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся 12 грудня 2023 року в суд із позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05 жовтня 2018 року відповідач позичив у нього 5000 (п`ять тисяч) доларів США, які зобов`язувався повернути в червні 2019 року, що підтверджується розпискою, яка написана ОСОБА_3 05.10.2018 року.

Однак ні в червні 2019 року, ні станом на день звернення з позовом в суд, грошові кошти не повернуті.

Для захисту його прав та інтересів позивач просить стягнути із відповідача, ОСОБА_3 , в його, ОСОБА_2 , користь грошові кошти за договором позики від 05 жовтня 2018 року в розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, а також 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 липня 2019 року по 23 лютого 2022 року включно у сумі 397 (триста дев`яносто сім) доларів США 81 цент, а всього 5397 (п`ять тисяч триста дев`яносто сім) доларів США 81 цент.

Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 13 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у справі .

Позивач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак суд враховує, що в пункті 5 прохальної частини позовної заяви він просить справу розглядати у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.

Представник позивача ОСОБА_2 , адвокат Козакевич Ростислав Васильович, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача в користь позивача грошові кошти як борг за договором позики від 05 жовтня 2018 року в розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, а також 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 липня 2019 року по 23 лютого 2022 року включно у сумі 397 (триста дев`яносто сім) доларів США 81 цент, а всього 5397 (п`ять тисяч триста дев`яносто сім) доларів США 81 цент, а також судовий збір.

Крім того заявив про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., докази на підтвердження яких зобов`язався надати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлявся належним чином як за зареєстрованою адресою місця проживання, так і за адресою, яка вказана позивачем як фактична адреса його проживання.

Відповідачеві за даними адресами було скеровано копію вищевказаної ухвали про відкриття провадження разом із копією позовної заяви з додатками та судову повістку про виклик в судове засідання на 19 січня 2024 року, однак поштові відправлення повернуті до суду із зазначенням причини "адресат відсутній за вказаною адресою", що стверджується довідкою Укрпошти про причини повернення.

Про причини неявки відповідач не повідомив. Відзиву на позовну заяву чи клопотань на адресу суду не подав.

Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Беручи до уваги те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач та його представник не заперечує заочного вирішення справи, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосуваннястатей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідно до розписки від 05 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , позичив в ОСОБА_2 5000 (п`ять тисяч) доларів США, які забов`язався повернути в червні 2019 року.

Копія розписки, надана позивачем суду, знаходиться в матеріалах справи, відповідність копії оригіналу розписки перевірено та засвідчено судом в судовому засіданні.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Так, зі змісту розписки можна зробити однозначний висновок про отримання відповідачем ОСОБА_3 від позивача ОСОБА_2 грошових коштів саме у борг, оскільки в розписці є чітко зазначено про обов`язок повернення коштів.

Написана відповідачем ОСОБА_3 розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме договору позики. Розписка встановлює факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також в розписці зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк.

Доказів повернення відповідачем грошових коштів позивачу матеріали справи не містять та судом під час розгляду справи не встановлено.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача ОСОБА_2 свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22)).

Згідно положення ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Законодавством не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

У висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Враховуючи встановлені судом обставини, досліджені докази та правові висновки Верховного суду, а також беручи до уваги факт укладення між позивачем та відповідачем саме договору позики від 05 жовтня 2018 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст. 1047 ЦК України, а відповідач, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що із відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню грошові кошти за договором позики від 05 жовтня 2018 року в розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США.

Щодо стягнення 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання до 23 лютого 2022 року включно, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Водночас судом враховано, що позивачем заявлено вимоги про застосування ст. 625 ЦК України за період з липня 2019 року (порушення зобов`язання, оскільки згідно розписки відповідач мав повернути позику у червні 2019 року) по 23.02.2022 року включно (останній день перед введенням в Україні воєнного стану), тобто з врахуванням норми пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

При обрахунку 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий висновок містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16.

Сума 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за борговою розпискою від 05 жовтня 2019 року розраховується за період з 01 липня 2019 року (початок прострочення) по 23.02.2022 року.

Суд констатує правильність проведеного позивачем розрахунку 3 % річних, а тому приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сумарно 3 відсотки річних за період з 01 липня 2019 року по 23 лютого 2022 року включно в розмірі 397 доларів 81 цент.

Відповідно до ст. 141ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1990, 26 грн.

Керуючись статтями 23, 141, 258, 259, 264, 265, 280, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 грошові кошти як борг за договором позики від 05 жовтня 2018 року в розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, а також 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 липня 2019 року по 23 лютого 2022 року включно у сумі 397 (триста дев`яносто сім) доларів США 81 цент, а всього 5397 (п`ять тисяч триста дев`яносто сім) доларів США 81 цент.

Стягнути з із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 990 грн 26 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Одночасно роз`яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 (до зміни адміністративно-територіального устрою- Городоцький) район, Львівська область, 81500, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Городоцьким РВ УМВС України у Львівській області 01.08.1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , мобільний телефон: НОМЕР_3 , електронна пошта, адреса: відсутня)

Представник позивача: адвокат Козакевич Ростислав Васильович ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_4 , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛВ № 001813, видане Радою адвокатів Львівської області 03.01.2020 року, здійснює представництво інтересів позивача на підставі договору про надання правової допомоги № 118/2023 від 12.12.2023 року, ордер серії ВС № 1247724 від 12.12.2023 року, телефон: НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , електронна пошта, адреса: ІНФОРМАЦІЯ_4)

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (до зміни адміністративно-територіального устрою- Жовківський) район, Львівська область, 80383, фактичне місце проживає за адресою: АДРЕСА_1 (до зміни адміністративно-територіального устрою - Жовківський) район, Львівська область, 80383, паспорт громадянина України серія та номер НОМЕР_6 , виданий 27.07.1995, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , мобільний телефон: НОМЕР_8 , електронна пошта, адреса: невідома).

Дата складення повного судового рішення 24 січня 2024 року.

Суддя Ясиновський Р. Б.