ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7256/24 Справа № 2-25/2006 Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 2-25/2006

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року, яка постановлена суддею Лиходєдовим А.В.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 травня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 2-25/2006 за рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2006 року.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 , про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа № 2-25/2006 до виконання, визнано неподаною та повернуто заявнику.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції формує протиправну практику та безпідставно повертає його численні заяви щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 2-25/2006. Вважає, що відсутнє зловживання правами з його боку. Вказує, що суд першої інстанції процесуальних дій не проводив, проте визначив помилкові підстави заяви, встановив помилковий характер спору, правовий статус не виконаного рішення, оскільки вважає вимоги видати виконавчий лист і поновити пропущений строк однаковими вимогами. При цьому, зазначає, що він використовує всі законні способи захисту порушеного права для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, тоді як з боку Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області йому чиняться перепони, які виражаються у ненаданні, у встановлені ЦПК України строки, копій судових рішень та ненаданні йому інформації по справах, та небажанні розглядати по суті його численні заяви. Вказує, що частини 3, 4 статті 44 ЦПК України у даному випадку не можуть бути застосовані. Суд не зазначив мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного заявником.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена в п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2006 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, виділено у власність позивача ОСОБА_1 майно, загальною вартістю 5700 грн, а у власність відповідачки ОСОБА_2 майно, загальною вартістю 3650 грн, стягнуто зі ОСОБА_1 різницю вартості майна у розмірі 1050 грн.

19 серпня 2006 року ОСОБА_1 було видано виконавчий лист № 2-25/06 від 10 липня 2006 року.

26 січня 2007 року державним виконавцем Державної виконавчої служби у Тернівському районному управлінні юстиції було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, згідно якої виконавчий документ № 2-25/06 від 10.07.2006 року повернуто ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю у боржника майна, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу (т.1 а.с. 115).

13 березня 2007 року державним виконавцем Державної виконавчої служби у Тернівському районному управлінні юстиції було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що вимоги стягувача в заяві про примусове виконання рішення суду не відповідають резолютивній частині виконавчого документа.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2007 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення суду, а саме в стягненні на його користь зі ОСОБА_2 5 700 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2008 року скасовано ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 грудня 2007 року та задоволено заяву ОСОБА_1 , змінено спосіб та порядок виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10.07.2006 року, шляхом стягнення із ОСОБА_2 на його користь 5700 грн., у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 майна, що було виділено ОСОБА_1

29 травня 2008 року Тернівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 2-25-2006, № 22ц-20395/2008, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 5700 грн, який надійшов на виконання 18 червня 2008 року та державним виконавцем Тернівського ВДВС Криворізького МУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 вересня 2009 року, скасовано ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2008 року та передано справу цьому ж суду для повторного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (т.1 а.с. 157-158), тобто було скасовано процесуальне рішення (ухвалу), на підставі якого 29 травня 2008 року було видано виконавчий лист № 2-25/2006, № 22ц-20395/2008.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2009 року відмовлено в прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2007 року про відмову в зміні способу та порядку виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2006 року.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2009 року ОСОБА_1 отримав 06 жовтня 2009 року (т.1 а.с. 167).

За період з 2011 року по травень 2024 року, ОСОБА_1 було подано більше ніж 40 заяв про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, аналогічного змісту.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської облсті від 11 серпня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а саме виконавчого листа № 2-25/06 від 10 липня 2006 року. Вказана ухвала суду набрала законної сили 22 жовтня 2019 року.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської облсті від 24 листопада 2020 року аналогічна заява ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що надійшла до суду у листопаді 2020 року, була визнана неподаною та повернута заявнику згідно до ст. 44 ЦПК України, так як її подання було визнано зловживанням процесуальними правами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року залишено без змін.

Визнаючи неподаною та повертаючи заяву ОСОБА_1 , що надійшла до суду 26 вересня 2021 року, про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа № 2-25/2006 до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що питання, яке ставиться ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, вже вирішено судом першої інстанції 11 серпня 2017 року. Суд вважав такі дії заявника зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства, що відповідно теж вже було підтверджено постановами Дніпровського апеляційного суду та Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тобто, цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Згідно положень частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

У Постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448св20) зазначено, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права (Постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 311/2121/19 (провадження № 61-11958св20)).

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 (провадження № 61-2472св22).

Зловживання процесуальними правами це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах.

Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 757/61850/18-ц (провадження № 61-22707св19) та від 15 липня 2021 року у справі № 420/698/21 (провадження № К/9901/18953/21).

Європейський суду з прав людини застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання (ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року, заява № 67208/01, «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року, заяви № 61164/00 і № 18589/02).

Відповідно до практики ЄСПЛ право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Таким чином, це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1статті 6 Конвенції.

При цьому Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності.

ЄСПЛ також вказує, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Відповідно до критеріїв, визначених ЄСПЛ, зміст цього права полягає лише в доступності особі на національному рівні засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод (рішення ЄСПЛ у справах: «Зінченко проти України», заява № 63763/11, «Мельник проти України, заява № 72286/01, «Ухань проти України», заява № 30628/02. Проте належна реалізація права за статтею 13 Конвенції не гарантує задоволення заяви, клопотання або скарги по суті, які задовольняються лише в разі підтвердження підстав для цього в межах установленої законом процедури.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 як неподану, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії заявника, зокрема, подання ним неодноразово аналогічних заяв про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, є зловживанням процесуальними правами, оскільки зазначене питання вирішено судом по суті та ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2017 року, якою відмовлено заявнику у поновленні пропущеного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з недоведеністю поважності причин пропуску такого строку, та яка постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року залишена без змін.

Крім того, ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року аналогічна заява ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що надійшла до суду у листопаді 2020 року, була визнана неподаною та повернута заявнику згідно до статі 44 ЦПК України, так як її подання було визнано зловживанням процесуальними правами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року залишено без змін.

Крім того, ухвалами Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2023 року, 25 серпня 2023 року, 28 серпня 2023 року, 01 вересня 2023 року, 11 вересня 2023 року, 19 грудня 2023 року, 23 грудня 2023 року, 05 січня 2024 року, 08 січня 2024 року, 15 січня 2024 року та 06 травня 2024 року аналогічні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, були визнані неподаними та повернуті заявнику, згідно до вимог статті 44 ЦПК України, так як їх подання було визнано зловживанням процесуальними правами. Вказані ухвали були залишені без змін судом апеляційної інстанції.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 щодо обмеження його конституційного права на виконання рішення суду, неналежного здійснення правосуддя та небажанні розглядати по суті його численні заяви.

Оскільки питання, яке ставиться ОСОБА_1 в заяві про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, вже вирішено судом першої інстанції 11 серпня 2017 року, а аналогічні заяви ОСОБА_1 були визнані неподаними та повернуті заявнику згідно до статті 44 ЦПК України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та визнає дії заявника зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства.

У своїй правозастосовній практиці ЄСПЛ наголошує на дотриманні принципу пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Зловживання правом не повинно призводити до того, що особа втрачає усіляку можливість свого судового захисту. Суд лише повинен не дати особі досягти того, що вона прагне досягти зловживальницькою дією, зберігаючи розумний баланс інтересів учасників цивільно-правових відносин.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав про повернення заяви заявнику, визнавши в котре подану ОСОБА_1 заяву про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання зловживанням процесуальними правами, тобто, ухвала постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: