Справа № 202/2849/23
Провадження № 2/202/101/2024
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

18 січня 2024 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач в особі свого представника адвоката Гупала Р.М. звернулася з позовом, в якому зазначила, що 05 червня 2020 року між нею і ОСОБА_2 був укладений договір позики № 05/06/20-4, предметом якого є передання у власність позичальника грошових коштів у сумі 182 580 грн., що за курсом долара США на день укладення цього Договору було еквівалентно 6 800 доларів США.

Через непогашення суми позики та зміною курсу долара США за домовленістю сторін додатковою угодою № 1 від 29 грудня 2020 року були внесені зміни до договору позики, відповідно до яких у власність позичальника передано грошові кошти у сумі 193 188 грн., що еквівалентно 6 800 доларів США, а кінцевий строк повернення коштів становив 05.06.2021 року.

Через непогашення позики та неможливістю позичальника виконати свої зобов`язання в повному обсязі у визначені договором строки, зміною курсу долара США, за домовленістю сторін додатковою угодою № 2 від 30.06.2021 року до Договору позики були внесені зміни, згідно яких у власність позичальника передані грошові кошти у сумі 185 980 грн., що еквівалентно 6 800 доларів США, а кінцевий строк повернення коштів становив 05.12.2021 року.

Факт отримання позичальником позики підтверджується розпискою від 30.06.2021 року.

Відповідач мала повернути грошові кошти відповідно до графіку платежів, передбаченого додатковою угодою № 2 від 30.06.2021 року.

Відповідач не дотрималася взятих на себе зобов`язань за договором позики, позику у визначені договором строки не повернула, ухиляється від виконання своїх зобов`язань.

За цих підстав позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики № 05/06/20-4 від 05.06.2020 з урахуванням додаткової угоди № 2 від 30.06.2021 у сумі 550 325 грн. 99 коп., з яких: 271 320 грн. сума основного боргу (еквівалент 6 800 доларів США), 7474,92 грн. інфляційні збитки, 1531,07 грн. три проценти річних, 270 000 грн. пеня за несвоєчасне повернення позики. Також просить стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору в сумі 5503 грн. 26 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 77 812 грн. 60 коп.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися.

Представником позивача адвокатом Гупалом Р.М. була надана заява про розгляд справи без його участі.

В свою чергу, відповідач неодноразово викликалася у судове засідання за своїм зареєстрованим місцем проживання, відзив на позов не надала, враховуючи наведене справу розглянуто в її відсутність на підставі наявних даних та доказів.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне:

Судом установлено, що 05 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики № 05/06/20-4, відповідно до якого з урахуванням додаткової угоди № 2 від 30.06.2021 року відповідач отримала грошові кошти в сумі 185 980 грн., що є еквівалентом 6 800 доларів США.

Сторони домовилися, що загальна сума в гривнях, що підлягає поверненню, буде відповідати еквіваленту 6 800 доларів США за курсом їх продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення даного договору (додаткової угоди), тобто до 05.12.2021 року.

Згідно з копією розписки від 30.06.2021 роки ОСОБА_2 відповідно до договору позики № 05/06/20-4 від 05.06.2020 року отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 185 980 грн., що за курсом долара США еквівалентно 6 800 доларам США.

Пунктом 10 Договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов?язання позичальник зобов?язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Заявляючи позовні вимоги про повернення суми позики, неустойки (пені), трьох процентів річних та інфляційних втрат, позивач посилається на те, що відповідач свої зобов?язання за договором позики не виконана, суму боргу не повернула.

При цьому судом також установлено, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 грудня 2023 року по справі № 202/9236/23 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики № 05/06/20-4 від 05.06.2020 року, яку станом на 05.05.2023 року визначено у сумі 291 141,99 грн., звернуто стягнення на предмет застави, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Дивиком», а саме: автомобіль RENAULT модель DOKKER, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2015 року випуску, тип легковий універсал, колір білий, державний номер НОМЕР_2 , шляхом продажу на публічних торгах згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зазначене рішення на цей час не набрало чинності та залишається невиконаним.

Вирішуючи між сторонами спір щодо стягнення суми боргу за договором позики, суд виходить із положень статті 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 також зроблений висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України).

За загальними правилами доказування, визначеними у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає доведеним факт укладення між сторонами договору позики та передання позивачем відповідачу на виконання цього договору грошових коштів у сумі, еквівалентній 6 800 доларів США, а саме 185 980 грн., оскільки це підтверджується розпискою відповідача про отримання нею цих грошових коштів та її зобов`язання повернути їх у строк до 05.12.2021 року.

Підстав ставити під сумнів дійсність правочину, укладеного між сторонами та підтвердженого розпискою відповідача від 30.06.2021 року, в суду немає, оскільки відповідач доказів на його спростування не надала, суму боргу не оспорювала.

Отже, суд вважає доведеним, що відповідач не виконала свої зобов`язання з повернення грошових коштів у строк, визначений договором позики, а тому позов в частині стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням додаткової угоди від 30.06.2021 року є обґрунтованим.

При цьому суд враховує, що за умовами договору позики та додаткової угоди відповідач зобов`язалася повернути позику в сумі, що еквівалентна 6 800 доларів США, за курсом продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу.

Станом на день винесення рішення курс продажу долара США у відділеннях АТ КБ «ПриватБанк» склав 38 грн. 35 коп. - за 1 долар США.

Отже, сума основного боргу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 260 780 грн. (6 800 х 38,35).

Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазваною нормою передбачено особливу міру відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, що виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Оскільки відповідачем прострочене виконання грошового зобов`язання за договором позики від 05.06.2020 року, суд вважає, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних від простроченої суми за період з 06.07.2021 року по 23.02.2022 року (в межах заявлених вимог) у сумі 1531 грн. 07 коп.

Щодо ж стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, то суд вважає, що в цій частині позов є безпідставним, оскільки умовами договору сторони хоча й передбачили сплату позичальником у разі прострочення зобов?язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, водночас індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року по справі № 130/2604/18.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.12.2023 року по справі № 752/4079/16-ц викладений висновок, що оскільки предметом укладеного між сторонами договору є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, то передбачені ч. 2 т. 625 ЦК України інфляційні втрати не підлягали стягненню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції були відновлені еквівалентом іноземної валюти.

В даному випадку сторонами у договорі визначено позику в сумі, еквівалентній 6 800 доларам США, що на день отримання позики відповідно до додаткової угоди № 2 склало 185 980 грн.

Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу в еквіваленті 6 800 доларів США, що на день розгляду справи та ухвалення рішення складає 260 780 грн., а не у національній валюті.

У зв`язку з присудженням вищевказаної суми позивачу суд не вбачає законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, оскільки знецінення національної грошової одиниці гривні позивачем не понесене.

Щодо стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення виконання зобов`язання, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Суд ураховує, що за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Укладаючи договір позики, сторони погодили сплату неустойки за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) в розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Проте цивільні відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Така позиція була неодноразово викладена в постановах Верховного Суду, зокрема від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.

Частиною 3 статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

За умовами договору позики розмір неустойки за період з 06.07.2021 року по 23.02.2022 року відповідно до наданого позивачем розрахунку складає 433 333 грн. 40 коп. (185 980 х 1 % х 233 дні).

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача неустойки (пені) в розмірі 270 000 грн.

Однак з урахуванням розміру неустойки, яка перевищує суму основного зобов`язання, складної економічної ситуації, що пов`язана з повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, що може впливати на майновий стан відповідача, а також зменшення рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 грудня 2023 року у справі № 202/9236/23 про звернення стягнення на предмет застави розміру неустойки за цим же договором позики № 05/06/20-4 до 27 000 грн., суд, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід зменшити та визначити в сумі 27 000 грн.

Отже, оскільки сума боргу за договором позики відповідачем не погашена, позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики № 05/06/20-4 від 05.06.2020 з урахуванням додаткової угоди № 2 від 30.06.2021 року в розмірі 260 780 грн., пеню в розмірі 27 000 грн., три проценти річних у розмірі 1 531 грн. 07 коп., а всього 289 311 грн. 07 коп.

При цьому суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року по справі № 908/1506/17 зробив висновок, що «з урахуванням положень ст. 509, 526, 599 ЦК України інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання зобов`язань, взятих на себе боржником, а тому за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не буде вважатися подвійним стягненням задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням у непогашеній частині».

Крім того, Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі № 759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22.05.2019 р. у справі № 640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі № 761/31346/13?ц, постанова Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі № 2?1513/10).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 р. у справі № 921/107/15?г також зроблений висновок про те, що застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та непоновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням.

При вирішенні питання про розподіл судових втрат, суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 5503 грн. 26 коп.

Крім того, у зв`язку з розглядом справи позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 080 грн.

На підтвердження понесення позивачем вказаних витрат суду надана копія договору про надання правової допомоги від 12.09.2022 року, укладеного з адвокатом Гупалом Р.М., та додатку до нього від 01.02.2023 року, копія акта наданих послуг від 03.02.2023 року, копія рахунку-фактури на суму 16 080 грн.

Зокрема, з акта наданих послуг убачається, що надана позивачу правова допомога полягає в консультації вартістю 2680 грн., юридичному аналізі законодавства та судової практики вартістю 4020 грн., підготовці та поданні позовної заяви вартістю 9380 грн.

Крім того, у додатку до договору про надання правової допомоги сторони погодили, що у разі прийняття рішення по справі на корись клієнта адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог.

Суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 080 грн., які відповідають рівню складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг, часу, витраченому адвокатом на надання правничої допомоги.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача додаткового гонорару адвоката в розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог, який позивач просить стягнути з відповідача в сумі 55 032 грн. 60 коп., то суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96 (§ 55) вирішував питання обов`язковості для суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом, стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ відзначив, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Суд враховує, що вищевказана сума, визначена у відсотку від суми задоволених позовних вимог, є платою за сам результат, досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, а тому суд вважає, що покладення цієї суми на відповідача буде несправедливим та порушуватиме принципи реальності, співмірності, розумності та обґрунтованості, які закріплені у статті 137 ЦПК України.

Виходячи з вищенаведеного, а також приймаючи до уваги, що судом на підставі частини 3 статті 551 ЦК України зменшено розмір неустойки, судові витрат, понесені позивачем та підтверджені належними доказами, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено (тобто виходячи з суми 532 311,07 грн., що становить 96,73 % від заявлених вимог).

Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 323 грн. 11 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 554 грн. 18 коп.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики № 05/06/20-4 від 05.06.2020 з урахуванням додаткової угоди № 2 від 30.06.2021 року в розмірі 260 780 (дві тисячі шістдесят тисяч сімсот вісімдесят) грн., пеню в розмірі 27 000 (двадцять сім тисяч) грн., три проценти річних у розмірі 1 531 (одна тисяча п`ятсот тридцять одна) грн. 07 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 5323 (п`ять тисяч триста двадцять три) грн. 11 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15554 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) грн. 18 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Це заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Наталія Марченко