465/6821/20
6/465/191/24
У Х В А Л А

Іменем України

06.03.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Мигаль Г.П.,

при секретарі судового засідання Власюку Д.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Львові подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, -

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець звернулась до суду з поданням, у якому просить тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого провадження ВП №73291407 з примусового виконання виконавчого листа №465/6821/20, виданого 11.09.2023 Франківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором у розмірі 123 541 гривня 38 копійок, а також судового збору у розмірі 1913 гривень 30 копійок.

В обґрунтування подання зазначено, що на виконанні в приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. перебуває виконавче провадження ВП №73291407 з примусового виконання виконавчого з примусового виконання виконавчого листа №465/6821/20, виданого 11.09.2023 Франківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором, а також судового збору. Приватним виконавцем вижиті необхідні заходи щодо примусового виконання рішення, однак на даний час воно не виконано та, на думку приватного виконавця, боржник ухиляється від виконання своїх зобов`язань. У зв`язку з цим приватний виконавець вважає за необхідне тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань.

Приватний виконавець подала заяву, у якій подання підтримала та просила розглянути його за її відсутності.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось з огляду на положення ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши подання та долучені до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги подання, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду зазначеного подання, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно зі статтею 13 Загальної декларації прав людини, яка прийнята та проголошена в резолюції 217 А (III) Генеральної Асамблеї від 10.12.1948, кожна людина має право вільно пересуватися і вибирати місце проживання в межах кожної держави, кожен має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну і повертатися в неї.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї (дата ратифікації - 17.07.1997, дата набуття чинності - 11.09.1997), кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Вільне пересування людини є однією із основоположних свобод, гарантованих Конституцією України та чинними міжнародними договорами людині і може бути обмежено лише за виняткових обставин, встановлених законами, як-то необхідність у демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Як вбачається з вищенаведеного, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом виконавця; письмове повідомлення виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно саме виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Як випливає з аналізу наведених положень закону, підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на боржника - фізичну особу судовим рішенням, а також винна поведінка цієї особи, яка полягає в ухиленні від виконання таких зобов`язань.

Разом з цим судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 вчиняв дії/бездіяльність, спрямовані на ухилення від виконання своїх зобов`язань, які мали наслідком унеможливлення чи ускладнення виконання рішення.

Так з матеріалів подання вбачається, що 09.11.2023 виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, скеровано рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу боржника - АДРЕСА_1 .

Пунктом 2 постанови про відкриття виконавчого провадження зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно протягом п`яти робочих днів.

Лист з постановою про відкриття виконавчого провадження повернувся виконавцю, як не вручений, у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Приватний виконавець вказує, що боржником вказану декларацію не подано, при цьому він не повинен пересвідчуватись в отриманні боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки відповідно до Закону боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Суд погоджується з доводами приватного виконавця про належне повідомлення боржника про початок примусового виконання рішень, разом з цим відзначає, що відповідно до відповіді Франківської районної адміністрації від 20.11.2023 ОСОБА_1 18.09.2018 знятий з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Слід зауважити, що під час розгляду справи за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 , суд викликав відповідача до суду за останнім відомим місцем його мешкання АДРЕСА_1 , що також вважається належним повідомленням про місце, час та дату розгляду справи. Розгляд даної справи проведений заочно, відповідач повісток та рішення суду не отримував, що може свідчити про його необізнаність про існування даної справи.

Таким чином, приватний виконавець належним чином виконав свій обов`язок по повідомленню боржника про початок примусового виконання рішення, однак, у даному випадку, не можна говорити про свідоме ухилення боржника від обов`язку подати декларацію про доходи та майно протягом п`яти робочих днів.

Більше того, матеріали справи свідчать про те, що приватний виконавець, після отримання відомостей про зняття боржника з реєстрації, не вчиняв дій з метою встановити його актуальне місце проживання на території України, та у подальшому викликав боржника за цією ж адресою.

Також приватний виконавець вказує, що боржнику на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 , яку він продав 09.11.2017.

На думку приватного виконавця, боржником відчужено квартиру з метою унеможливлення виконання своїх кредитних зобов`язань.

Суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки кватира була продана у листопаді 2017 року, а позивач звернувся до суду лише у жовтні 2020. При цьому із розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 04.10.2018 боржник ОСОБА_1 , заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» була погашена. Тобто заборгованість, яка утворилась за період до відчуження ОСОБА_1 вказаного нерухомого майна, до суми стягненої заборгованості не включалась.

З матеріалів подання вбачається, що приватним виконавцем витребувано інформацію про наявність майна боржника, накладено арешти на його банківські рахунки, які діють по теперішній час.

Суд зазначає, що сама по собі несплата боржником на користь стягувача суми заборгованості не є підставою для застосування такого виключного заходу, як обмеження виїзду боржника за межі України.

Відповідно саме державний виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково, однак належних доказів цілеспрямованого ухилення боржника від виконання рішення на час звернення з поданням державним виконавцем не надано, як і не надано доказів наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання зобов`язань за виконавчим провадженням.

За таких обставин, суд вважає, що державним виконавцем не наведено достатніх обґрунтувань того, чи дійсно боржник свідомо, в повній мірі не виконує належні до виконання зобов`язання, чи у нього є на це об`єктивні причини, а тому подання є передчасним, у зв`язку з чим подання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. ст. 247 ч.2, 260, 441 ЦПК України, Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, може подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Г.П. Мигаль