Дата документу 28.05.2024Справа № 554/1445/24
Провадження № 2/554/3090/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого - судді Черняєвої Т.М.,

за участі секретаря Діменко А.І.,

представника позивача адвоката Шпуганича В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом адвоката Шпуганича Василя Петровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Шпуганич В.П. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що 15 грудня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів за умовами якого Позикодавець зобов`язався надати позичальнику у борг у строк до 30 грудня 2022 року грошові кошти на загальну суму 100 000 (сто тисяч) ЄВРО з кінцевим терміном повернення до 01 січня 2024 року. Умовами договору передбачено що позика може надаватися однією або декількома сумами. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою позичальника, яка складається власноручно. Факт повернення позики підтверджується заявою позикодавця підпис на якій повинен бути засвідчений нотаріально або що прирівнюється до нотаріального підпису.

На виконання умов позики відповідачка отримала 15 грудня 2022 року 50 000 ЄВРО, 20 грудня 2022 року - 30 000 ЄВРО та 28 грудня 2022 року - 20 000 ЄВРО.

Так, у строк визначений п. 2.2. договору позики, за вказаний період відповідачка позику не повернула.

Станом на дату звернення з позовом у суд заборгованість позичальника становить 115 000 ЄВРО і складається з наступного: 100 000 ЄВРО заборгованість за тілом позики; 15 000 ЄВРО відсотки за користування позикою нараховані на підставі п. 2.1 договору позики (облікова ставка НБУ на 2023 р. становить 15 % річних). Відсотки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання не нараховуються.

Ухвалою судді від 12.03.2024 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.04.2024 року задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 14.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з?явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду.

Представник позивача адвокат Шпуганич В.П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з?явилася, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час судового розгляду, направила до суду заяву про визнання позову у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15.12.2022 року укладено договір позики грошових коштів у сумі 100 000 ЄВРО, які позикодавець до 30.12.2022 року зобов?язався передати у власність позичальника, а позичальник отримати ці кошти. Обумовили сплату відсотків за користування сумою позики. Визначили термін повернення до 01.01.2024 року.

Факт отримання позики підтверджені власноручними розписками ОСОБА_2 від 15.12.2022 року на суму 50 000 ЄВРО, 20.12.2022 року 30 000 ЄВРО та 28.12.2022 року 20 000 ЄВРО. Копії розписок направлені до суду через підсистему Електронний суд та засвідчені представником позивача адвокатом Шпуганичем В.П. його власним ЕЦП.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦКУ).

Отже, за загальним правилом, розписка є достатнім документом, аби укласти договір позики і в майбутньому мати можливість повернути отримані кошти. Наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони є підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов`язання за договором позики (якщо оригінал розписки у позичальника, то вважається, що позикодавець отримав кошти і повернув її позичальнику).

Розписка сама по собі не є договором позики це лише підтвердження такого договору, який був укладений між сторонами, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Обгрунтування позовних вимог позивача, зводиться до того, що у нього наявні оригінали вказаного Договору позики та розписки.

Однак, оригінали договору позики та розписок про отримання грошових коштів до суду не надано.

Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

У свою чергу, ч. 6 ст. 95 ЦПК України передбачає, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, позивачем не надано до суду оригіналу розписок від 15.12.2022 року, 20.12.2022 року та 28.12.2022 року, які є предметом розгляду у справі, копії долучених до позовної заяви розписок, піддається сумніву судом, оскільки достовірно встановити, що у позивача наявні оригінали цих розписок не можливо.

Відтак, суд не бере до уваги як доказ копії розписок ОСОБА_2 від 15.12.2022 року, 20.12.2022 року та 28.12.2022 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 100 000 ЄВРО.

Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Зважаючи на те, що позивачем не надано до суду переконливих доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 дійсно має непогашену заборгованість перед ОСОБА_1 , а її підпис у заяві про визнання позову суттєво відрізняється від підпису у копії договору позики та копіях розписок про отримання грошових коштів, визнання позову не може бути прийнято судом, оскільки суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивачем не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (не надано суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог), суд рахує на необхідне у задоволені позову відмовити.

Керуючись 4, 12, 13, 95, 141, 258, 263, 264, 265, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог адвоката Шпуганича Василя Петровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 31.05.2024 року.

Суддя Т.М.Черняєва