Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1018/23 Головуючий у 1-й інст. Бобер Д.О.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 276/1018/23 за позовом представника ОСОБА_1 Адвокатського бюро «Соломонюк та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Соломонюка Святослава Анатолійовича до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 Адвокатського бюро «Соломонюк та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Соломонюка Святослава Анатолійовича на заочне рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 31 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Бобра Д.О. у смт. Хорошеві,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 414 199,47 грн, з яких: проценти від суми позики 192 691,15 грн, 3% річних 41 386,87 грн та втрати від інфляції 180 121,45 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12.03.2013 письмово було укладено договір позики на суму 308 731,75 грн. В договорі (розписці) строк повернення позичених коштів не встановлений, у зв`язку з цим представником позивача - АБ «Соломонюк та Партнери» було направлено вимогу відповідачу з проханням повернути кошти. Однак, станом на день подачі позову, відповідачем не було здійснено повернення позичених коштів у сумі 308 731,75 грн. З часу ухвалення 20.06.2022 рішення Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області (справа №276/1552/18) про стягнення з відповідача заборгованості за даним договором позики, ОСОБА_2 борг не повернув. Вказане рішення на сьогоднішній день не виконано. Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з відповідача за період з 12.12.2018 по день звернення до суду з позовом (31.05.2023) - 192 691,15 грн процентів від суми позики, виходячи з облікової ставки НБУ; відповідно до вимог статті 625 ЦК України за прострочення грошового зобов`язання за період з 12.12.2018 по 31.05.2023 - 3% річних у розмірі 41 386,87 грн та інфляційні втрати на суму 180 121,45 грн. Також, просив стягнути з відповідача судові витрати, зокрема судовий збір та витрати на правову допомогу, орієнтовний розрахунок яких складає 24 141,99 грн.

Заочним рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 31 серпня 2023 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12.03.2013 у розмірі 105 915,30 грн, з яких: інфляційні втрати у розмірі 76 226,30 грн та 3% річних у розмірі 29 689 грн, а також вирішено питання судового збору.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні стягнення процентів від суми позики у розмірі 192 691,15 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначене судове рішення в означеній частині є незаконним та необґрунтованим, прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Зокрема, суд першої інстанції не взяв до уваги роз`яснення, які викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22.06.2022 по справі № 3-188/2020(455/20), щодо застосування положень статей 536, 625, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, а також висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.06.2021 по справі № 6-49цс12, 11.08.2023 по справі № 359/4630/19 та інших.

Також зазначає, що на момент укладення договору позики та до моменту повернення грошових коштів позикодавець має правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня їх повернення, а право вимоги позикодавця щодо сплати таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує Конституція України. Місцевим судом це не враховано, тому рішення у відповідності до статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про повне задоволення позову.

У поданому відзиві, представник відповідача, просить рішення місцевого суду залишити без змін так як воно постановлене з дотриманням норм права, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Представник відповідача скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні із тих підстав, які зазначені у поданому відзиві.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи безпосередньо позивач та відповідач у судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 12 березня 2013 року між сторонами укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 «кошти в якості позики в сумі 308731,75 грн» (а.с.12).

Попереднім рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.06.2022 по справі №276/1552/18 стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12.03.2013 у розмірі 469442 (чотириста шістдесят дев`ять тисяч чотириста сорок дві) гривні 08 копійок, з яких: основна заборгованість 308731,75 гривень, відсотки від суми позики 149442,19 гривень (за період з 11.12.2015 по 11.12.2018), 3 відсотки річних 1624,00 гривень, втрати від інфляції 9644,14 гривень (за період з 08.10.2018 по 11.12.2018) (а.с.13-14).

Вказане судове рішення не виконано.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції із посиланням на норми статей 526, 610, 625, 1046, 1047, частини 1 статті 1048, частини 1 статті 1049, частини 1 статті 1050 ЦК України та правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позову ОСОБА_1 , а доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення судом норм матеріального і процесуального права при ухваленні даного рішення.

Так, відповідно до правового висновку, що наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2.05.2021 /справа №149/1499/18/ зазначено, що правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом.

Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)).

З огляду на те, що в договорі (розписці) строк повернення позичених коштів не був встановлений, а борг не повернуто, АБ «Соломонюк та Партнери» в інтересах ОСОБА_1 звернулося до ОСОБА_2 з листом-вимогою від 17.08.2018 про повернення суми боргу та процентів за користування коштами, а в подальшому 11.12.2018 до суду з позовом про стягнення суми позики та інших нарахувань. Таким чином, з моменту пред`явлення позивачем вимоги у 2018 році про стягнення суми позики у розмірі 308731,75 гривень, відповідно до положень статей 1048-1050 ЦК України сплив строк користування позикою, а відповідно припинилося право позикодавця на нарахування процентів за користування такою позикою, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення процентів від суми позики у розмірі 192 691,15 грн. за період з 12.12.2018 по 31.05.2023 є не обґрунтованою і суд першої інстанції правильно відмовив у її задоволенні.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Зокрема, посилання скаржника на Рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 /справа №3-188/2020(455/20) є некоректним, оскільки як зазначено у п. 8 згаданого Рішення практика суду касаційної інстанції щодо можливості одночасного застосування приписів частини першої статті 1048 Кодексу та першого речення частини першої статті 1050 Кодексу в системному зв`язку з частиною другою статті 625 Кодексу з березня 2018 року зазнала докорінних змін. Одночасно Конституційний Суд України наголосив на тому, що забезпечення сталості та єдності судової практики є основоположною функцією Верховного Суду, яку не може здійснювати інший орган державної влади, зокрема Конституційний Суд України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

У решті рішення суду першої інстанції не оскаржується а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 Адвокатського бюро «Соломонюк та партнери» в особі керуючого бюро, адвоката Соломонюка Святослава Анатолійовича залишити без задоволення, а заочне рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 31 серпня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 05 березня 2024 року.