Справа № 127/4065/24
Провадження 2/127/483/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

адвоката позивачки Валька І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.06.2017 між позивачкою та відповідачем було укладено договір позички, за яким відповідач отримав в позику 50 000, 00 доларів США до 30.06.2018 на умовах сплати процентів в розмірі 1 % щомісяця. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, кошти у визначений строк не повернув.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивачки із вимогами про стягнення на її користь з відповідача за договором позички від 26.06.2017 суми позики в розмірі 50 000, 00 доларів США, процентів за користування позикою за період з 27.06.2017 до 30.06.2018 в сумі 6 065, 75 доларів США та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01.07.2018 до 23.02.2022 в сумі 5 478, 08 доларів США.

Ухвалою суду від 08.02.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано відповідачу надати відзив на позов та докази у строк, встановлений судом, а також роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 08.02.2024, копією позовної заяви із доданими до неї документами, та судовою повісткою, направлене відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулося до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, процесуальні документи були направлені на електронну пошту відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач був обізнаний про розгляд даної справи.

У строк, встановлений вищевказаним судовим рішенням, від відповідача відзив на позов не надійшов.

Будь-які докази по справі, крім поданих позивачкою разом із позовною заявою, чи клопотання, від учасників справи на адресу суду не надходили.

17.04.2023 судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті, про що постановлено відповідну ухвалу.

В судове засідання відповідач та/або його адвокат не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Від відповідача та/або його адвоката на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у їх відсутність не надходили. Таким чином, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин.

Позивачка та її адвокат не заперечували щодо проведення судового засідання у відсутність відповідача та/або його адвоката.

Враховуючи думку сторони позивача та положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність відповідача та його адвоката (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання).

В судовому засіданні позивачка та її адвокат підтримали позовні вимоги в повному обсязі, аргументуючи мотивами викладеними у позовній заяві, та просили їх задовольнити.

У судовому засіданні, яке відбулось 30.04.2024 адвокат відповідача повідомив, що відповідачем позовні вимоги не визнаються, оскільки позивачка не мала таких коштів для наданнях їх в борг відповідачу. Також адвокат відповідача зазначив, що відповідач грошові кошти від позивачки не отримував, а договір позики був підписаний «заднім числом».

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

26.06.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позички б/н. (а.с. 10-11)

ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » у зв`язку із укладенням шлюбу 22.09.2017, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та паспортом позивачки. (а.с. 6, 12)

Згідно умов вищевказаного договору відповідач отримав від позивачки при укладенні договору у власність грошові кошти в сумі 50 000, 00 доларів США, які зобов`язався повернути до 30.06.2018, сплачуючи відсотки за користування такими коштами в розмірі 1 % від суми позики щомісяця.

Позивачка стверджує про порушення її прав відповідачем внаслідок невиконання умов договору позики і неповерненням грошових коштів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачкою разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 08.02.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи в ході її розгляду, дослідивши письмові пояснення викладені позивачкою у позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Зважаючи на висловлені адвокатом відповідача в судовому засіданні заперечення щодо відсутності розписки про отримання відповідачем в борг грошових коштів, суд зауважує, що виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, розписка не є обов`язковим документом, адже на підтвердження укладення договору позики може бути представлений й інший документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми. В даному випадку, таким документом є безпосередньо сам договір позички б/н від 26.06.2017, адже в п. 2 цього договору сторони засвідчили, що позичальник отримав грошові кошти безпосередньо при укладенні цього договору.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, як у даному випадку, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики.

Судом враховано, що сам факт підписання договору позички б/н від 26.06.2017 його сторонами, враховуючи його зміст, свідчить про укладення договору позики на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 50 000, 00 доларів США, враховуючи при цьому відсутність належних та допустимих доказів на спростування цього факту.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст договору позики не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідач на момент укладення договору позики мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки за договором, що й було здійснено позивачкою та відповідачем. Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд звертає увагу на те, що правомірність правочину презюмується.

Оцінюючи надані позивачкою докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів за договором позички б/н від 26.06.2017 в сумі 50 000, 00 доларів США.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з умов договору позики, відповідач отримав позику, при цьому зобов`язався повернути позивачці одержані у борг грошові кошти до 30.06.2018.

Згідно із п. 3.1. договору позички б/н від 26.06.2017 повернення позики повністю або частково підтверджується письмовою розпискою позикодавця на звороті договору позики або письмовою розпискою про повернення позики, викладеною на окремому аркуші.

В судовому засіданні було оглянуто і досліджено оригінал договору позички б/н від 26.06.2017, наданий позивачкою. Судом встановлено, що копія договору позички б/н від 26.06.2017, наявна в матеріалах справи, відповідає оригіналу такого договору. Також судом встановлено, що на звороті оригіналу договору позики відсутні будь-які письмові застереження щодо повернення позики, як то визначено п. 3.1. цього договору. Належних та допустимих доказів того, що відповідачем було повернуто позику повністю або частково суду не надано.

Отже, суд прийшов до висновку, що взяте на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти, отримані в позику, позивачці не повернув. Доказів протилежного суду відповідачем не надано.

Позивачка, пред`являючи вимоги про повернення позики, просила стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками в сумі 6 065, 75 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із п. 2 договору позички б/н від 26.06.2017 відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати позивачці відсотки за користування позикою в розмірі 1 % від суми позики щомісяця до першого числа наступного місяця.

Судом перевірено нарахування позивачкою відсотків за користування позикою і встановлено наступне.

Так, за період, зазначений позивачкою в розрахунку з 27.06.2017 до 30.06.2018, відповідач зобов`язаний сплатити 6 066, 67 доларів США ((50 000, 00 доларів США х 1 % х 12 місяців) + (50 000, 00 доларів США х 1 %/30 (в червні місяці 30 днів) х 4 дні)), а не 6 065, 75 доларів США як зазначено позивачкою.

Тому, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню проценти за користування позикою за період з 27.06.2017 до 30.06.2018 в сумі 6 065, 75 доларів США.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки сума до повернення визначена у договорі позики саме в іноземній валюті, то з урахуванням належного тлумачення ч. 2 ст. 625 ЦК України, це передбачає і нарахування 3% річних саме у цій іноземній валюті.

Суд прийшов до висновку, що позивачкою правомірно застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та правомірно здійснено нарахування 3 % річних.

Судом перевірено розрахунок нарахування 3 % річних позивачкою і встановлено його відповідність вимогам чинного законодавства України.

Так, за період з 01.07.2018 до 23.02.2022, визначений правомірно позивачкою з урахуванням п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, 3 % річних становлять:

-за період з 01.07.2018 по 01.07.2021:

50 000, 00 доларів США х 3 % х 3 роки = 4 500, 00 доларів США;

- за період з 01.07.2021 до 23.02.2022:

50 000, 00 доларів США х 3 %/365 х 238 (кількість днів прострочення) = 978, 08 доларів США,

разом 5 478, 08 доларів США.

Отже, із відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 3 % річних за період з 01.07.2018 до 23.02.2022, розмір яких становить 5 478, 08 доларів США.

Відповідачем заява про застосування строків позовної давності не подавалась. Відповідно, підстави для застосування таких строків відсутні.

Договір позики від 26.06.2017, заборгованість за яким є предметом спору, є домовленістю сторін цього договору, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід`ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб`єктивні права і конкретні юридичні обов`язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб`єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не провів розрахунок за договором позики в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачки шляхом стягнення на її користь з відповідача заборгованості за договором позички б/н від 26.06.2017 в сумі 61 543, 83 доларів США, з яких: 50 000, 00 доларів США сума позики; 6 065, 75 доларів США проценти за користування позикою за період з 27.06.2017 до 30.06.2018; 5 478, 08 доларів США 3 % річних за період з 01.07.2018 до 23.02.2022.

Ухвалюючи дане судове рішення судом прийнято до уваги допущену позивачкою при складанні позовної заяви арифметичну помилку при визначенні загальної суми боргу. На те, що це є саме арифметична помилка, вказує зміст позовної заяви і саме вимоги по кожній із заявлених до стягнення сум. Так, 50 000, 00 доларів США (сума позики) + 6 065, 75 доларів США (проценти) + 5 478, 08 доларів США (3 % річних) у сумі становлять 61 543, 83 доларів США, а не 60 543, 83 доларів США.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судом встановлено сплату позивачкою судового збору у встановленому законом розмірі - в сумі 15 140, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 29.01.2024. (а.с. 18)

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 15 140, 00 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (100 %).

Щодо інших судових витрат, то адвокат позивачки до закінчення судових дебатів у справі заявив про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачкою судових витрат на професійну правничу допомогу з поважних причин, а тому просив суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити позивачці п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу і призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

До ухвалення рішення у справі відповідачем та/або його адвокатом не повідомлено суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачем витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Адвокатом відповідача в підготовчому засіданні під час з`ясування судом розміру заявлених сторонами судових витрат було повідомлено про відсутність витрат у відповідача, пов`язаних з розглядом даної справи. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення відповідачу терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, ст.ст. 3, 12, 13, 15, 16, 202-204, 509, 524-526, 530, 533, 536, 610-612, 614, 617, 625-629, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10-13, 43, 44, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позички від 26.06.2017 в сумі 61 543, 83 доларів США, з яких: 50 000, 00 доларів США сума позики; 6 065, 75 доларів США проценти за користування позикою; 5 478, 08 доларів США 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 15 140, 00 гривень.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 10 червня 2024 року о 16 год. 30 хв. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області за адресою: 21050, м. Вінниця, вул. Грушевського, 17 (зал судових засідань № 17).

ОСОБА_1 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (до 03.06.2024) надати суду докази щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2 .

Рішення суду складено 31.05.2024.

Суддя: