Номер провадження: 22-ц/813/1687/24
Справа № 519/1052/22
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Лупши В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 11 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Барановської З.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви та обставини справи

Представник позивачки звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.03.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб. Під час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано майно: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3; машиномісце АДРЕСА_2 , загальною площею 27,7 кв.; транспортний засіб Nissan ROGUE, з повною масою до 3,5 т, кількість місць до 8, крім сидіння водія, 2014 року випуску, тип пального бензин, потужність двигуна 2488 см.куб. Оскільки подружнє життя між сторонами не склалося, рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.05.2021 у справі №519/438/21 шлюб між ними розірваний. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу жодних питань щодо поділу спільного майна, набутого сторонами протягом перебування у шлюбі, не вирішувалося. Пізніше, вони дійшли згоди щодо поділу їхньої спільної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та у нотаріальному порядку засвідчили факт належності кожному із подружжя 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, про що приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Кармасьовою О.В. позивачу було видано Свідоцтво про право власності від 31.08.2021, зареєстрованого в реєстрі за №876 та надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №272711360 від 31.08.2021. Щодо іншого майна, що було придбано за період шлюбу, а саме щодо машиномiсця №31 за адресою: АДРЕСА_4 та вищевказаного транспортного засобу Nissan ROGUE, 2014 року випуску, жодних договорів сторонами не укладалося, при тому, що машиномiсце та транспортний засіб зареєстровано на ім`я відповідача. Тому, зважаючи на те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу зазначеного майна, позивачка просить визнати спільним майном подружжя автомобіль марки Nissan, модель Rogue, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який, згідно договору купівлі-продажу, зареєстрований за ОСОБА_3 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки в сумі 239 524,50 грн. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на даний автомобіль та виділити вказаний автомобіль ОСОБА_3 з дня отримання ОСОБА_1 компенсації за одну другу частку ринкової вартості автомобіля. Визнати спільним майном подружжя машиномiсце №31 в будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 27,7 кв.м. який, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстрований за ОСОБА_3 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості машиномiсця №31 в будинку АДРЕСА_4 , в сумі 277 930,00 грн. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на дане машиномiсце №31 та виділити вказане машиномiсце ОСОБА_3 з дня отримання ОСОБА_1 компенсації за одну другу частку ринкової вартості машиномiсця. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості квартири за АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, в сумі 1 307 885,00 грн. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на дану квартиру та виділити вказану квартиру ОСОБА_3 з дня отримання ОСОБА_1 компенсації за одну другу частку ринкової вартості квартири. Стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 11 квітня 2023 року позов представника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації - задоволено частково. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя: машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.01.2020, посвідченого приватним нотаріусом Южненської міської нотаріальної контори Одеської області; автомобіль марки Nissan, модель Rogue, з повною масою до 3,5 т, кількість місць 8, крім сидіння водія, 2014 року випуску, тип пального бензин, потужність двигуна 2488 см.куб., державний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 . В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 та автомобіль марки Nissan, модель Rogue, з повною масою до 3,5 т, кількість місць 8, крім сидіння водія, 2014 року випуску, тип пального бензин, потужність двигуна 2488 см.куб., державний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 . В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половину вартості майна подружжя, що підлягало поділу, в розмірі 517 454,50 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 250,64 грн. В іншій частині відмовлено. Скасувано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24 жовтня 2022 року у вигляді накладення арешту на зареєстроване за ОСОБА_3 майно, а саме на: 1/2 частину машиномісця № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 та на 1/2 частину транспортного засобу марки Nissan, модель Rogue, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_3 .

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що сторони фактично розподілили спірну квартиру між собою по 1/2 частині за кожним, про що позивачка зазначила в позові та про це свідчить видане свідоцтво про право власності від 31.08.2021 на 1/2 частину квартири за позивачкою. Враховуючи, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність у відповідності до ст.3 ЦК України, звертаючи увагу на ту обставину, що сторони за взаємною згодою виділили кожному по 1/2 частині спірної квартири, суд, дійшов висновку, що поділ спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю вже відбувся та спірна квартира набула статусу спільної часткової власності, а тому поділу не підлягає. Автомобіль і машиномісце безумовно є річчю неподільною. Також недоцільним є залишення автомобіля і машиномісця у спільній власності і надалі, оскільки встановлення спільного режиму користування ними неможливе, виходячи з того, що сторони припинили спільне проживання і ведення спільного побуту, і їх стосунки на даний час є конфліктними і можуть розглядатись як такі, що унеможливлюють досягнення згоди з приводу користування спільним автомобілем. Тому доцільним є здійснити поділ спільного майна саме у такий спосіб, про який просить позивачка, і за яким неподільна річ залишається одному з співвласників зі стягненням з нього на користь іншого співвласника грошової компенсації у розмірі вартості його частки і з подальшим (після сплати компенсації) припиненням спільної власності. При вирішенні питання про доцільність залишення автомобіля та машиномісця саме відповідачу зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивачки, суд бере до уваги, що такий позов заявила позивачка, яка тим самим виявила згоду на припинення її права власності на вказане майно з отриманням замість нього грошової компенсації. Суд враховує, що відповідач не заявив зустрічної вимоги про поділ автомобіля та машиномісця у протилежний спосіб, тобто шляхом передачі майна у власність позивачки і стягненням з неї на його користь грошової компенсації. Крім того, відповідач не заперечував проти грошової компенсації за 1/2 вартості автомобіля. Суд також враховує, що відповідач користується автомобілем та машиномісцем після припинення сімейних стосунків, тому доцільним є залишити автомобіль та машиномісце саме йому. Таким чином позовна вимога позивачки в цій частині обґрунтована і підлягає задоволенню, а автомобіль та машиномісце мають бути залишені у власності відповідача, у якого і перебуває на даний час, а з нього на користь позивачки має бути стягнута грошова компенсація у розмірі вартості частки позивачки у вказаному майні. Відповідно до Звіту №265-ОД/1.3 про незалежну оцінку колісного транспортного засобу марки Nissan, модель Rogue, Д/Н НОМЕР_3 , 2014 року виготовлення, ринкова вартість транспортного засобу становить 479 049 грн (а.с.26-39). Відповідно до Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 30.08.2022, ринкова вартість машиномісця № НОМЕР_2 загальною площею 27,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , складає 555 860 грн (а.с.40-52). Таким чином, виходячи з визначеної експертом вартості автомобіля та машиномісця з відповідача на користь позивачки має бути стягнута грошова компенсація вартості 1/2 частки такого майна: за автомобіль в сумі 239 524,50 грн, за машиномісце в сумі 277 930 грн, разом в сумі 517 454,50 грн. Крім того, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі №209/3085/20 від 08.02.2022, ВС/КЦС у справі № 501/2211/18 від 24.03.2021. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги щодо поділу автомобіля та машиномісця є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки сторонами доведено та не заперечувалось, що спірне майно було придбано за їх спільні кошти у період шлюбу.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,представник позивача подала до суду апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати рішення Южного міського суду Одеської області у справі №519/1052/22 від 11.04.2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості квартири за АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, в сумі 1 307 885,00 грн. - Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, та виділити вказану квартиру ОСОБА_3 з дня отримання ОСОБА_1 компенсації за одну другу частку ринкової вартості квартири. .

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначав, що судом першої інстанції дійсно вірно було досліджено та зазначено в судовому рішенні, що позивачем та відповідачем було здійснено поділ спільного майна подружжя в нотаріальному порядку та визначено за кожним по частки у праві спільної сумісної власності в спірній квартирі АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Кармасьовою О.В. Позивачу було видано Свідоцтво про право власності від 31.08.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №876 та надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №272711360 від 31.08.2021 року (копія свідоцтва про право власності та витягу міститься в матеріалах справи). Проте вважали, що судом не вірно було визначено обставини справи, зокрема обставини того, що здійснюючи поділ майна подружжя: вищезазначеної квартири в нотаріальному порядку, позивачем та відповідачем було виділено лише ідеальні частки, а саме по / частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, проте не було здійснено поділ спірного майна в натурі, тобто майно фактично залишилось єдиним цілим, з якого подружжям було виділено умовні частки. Як вже зазначалося Позивачем в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, виділ частки, яка належить їй у спірній квартирі N? АДРЕСА_1 , в натурі неможливий, оскільки Висновком про неможливість виділу в натурі частки об?єкта нерухомого майна N?33 від 03.10.2022 р., виданого ТОВ «ЮКК «ЕКСПЕРТ»» було підтверджено неможливість виділу в натурі частки об?єкта нерухомого майна, так як розташування та планування спірної квартири не дозволяє влаштування двох окремих виходів на сходову клітину, як того вимагає Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об?єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 р. N?774/14041 (копія Висновку про неможливість поділу міститься в матеріалах справи). Тобто, чинним законодавством прямо передбачено, що майно подружжя має бути поділено в натурі, а не залишено у спільній сумісній власності при якому права власності. колишнє подружжя постійно мало б залежати один від одного у здійсненні свого Зазначали, що судом першої інстанції не було взято до уваги Висновок про неможливість виділу в натурі частки об?єкта нерухомого майна, а також не взято до уваги ту обставину, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав того, що нібито квартира була поділена між подружжям, майно, а саме спірна квартира N? АДРЕСА_1 фактично залишилась в одноосібному користуванні Відповідача, оскільки Позивач виїхала за кордон зі спільними з Відповідачем дітьми у зв?язку зі збройною агресією російської федерації на території України. Як раз через неможливість спільного користування майном та неможливості виділення в натурі її частки, для облаштування окремого об?єкту майна, а саме квартири, та можливості там проживати відокремлено від Відповідача, Позивачем і було заявлено позовні вимоги не про поділ майна, який би відбувся тільки формально, що ї сталося внаслідок прийняття судом першої інстанції відповідного рішення, а про припинення її права власності в спірному майні та стягнення з Відповідача компенсації її частки в спільному майні подружжя. Вважали,що чинним законодавством України встановлено, що якщо виділ частки з майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима. В даному випадку, найефективнішим способом захисту права власності Позивача та недопущенням порушення її прав було б виділення її частки у спільному майні Відповідачу зі стягненням з останнього грошової компенсації. При цьому, стягнення на користь Позивача відповідної грошової компенсації вартості спірної квартири мала б наслідком припинення права спільної сумісної власності на спірне майно. Також суд першої не взяв до уваги правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі N?209/3085/20 (провадження N?т14-182цс2), на яку посилався Позивач та відповідно до якої Велика Палата Верховного Суду . Таким чином, Южний міський суд Одеської області, приймаючи рішення у справі N?519/1052/22 від 11.04.2023 року, не взяв до уваги вищезазначені обставини, що мають істотне значення для справи, а саме щодо неможливості поділу неподільної речі та спільного користування майном колишнім подружжям, що призвело до порушення норм матеріального права, зокрема ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов?язкового подилу майна подружжя в натурі, а за неможливості такого поділу - стягнення компенсації того з подружжя, у володіння якого залишається майно, що призвело до прийняття незаконного рішення та порушення прав Позивача. Розглядаючи справу N?519/1052/22 суд першої інстанції самостійно вийшов за межі позовних вимог та розглянув питання щодо поділу квартири, хоча такі позовні вимоги Позивачем не заявлялися, що є прямим порушенням норм процесуального права, яке призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення. Приймаючи рішення у справі N?519/1052/22 від 11.04.2023 року Южний міський суд Одеської області порушив норми процесуального права, оскільки не навів обґрунтування та мотиви з яких він виходив, частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсацію за одну другу частку ринкової вартості квартири в сумі 1 307 885,00 грі, припинення право спільної сумісної власності подружжя на квартиру та виділення вказаної квартири Відповідачу, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу

Не погодившись з вимогами та доводами апеляційної скарги представник відповідача звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування відзиву зазначав, що вимоги апеляційної скарги та позовні вимоги позивача в частині припинення права спільної сумісної власності сторін на квартиру N? АДРЕСА_1 загальною площею 110, 3 кв.м., житловою площею 31, 0 кв.м., не грунтуються на нормах матеріального права та не відповідають характеру правовідносин поділу спільного майна подружжя,у зв`язку з чим вважав, що позивачем обраний спосіб захисту, який не відповідає вимогам Закону. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Проаналізувавши позовні вимоги позивача та норми матеріального права , представник відповідача встановив наступне: - позивачем при заявлені вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру N? АДРЕСА_1 загальною площею 110, 3 кв.м., житловою площею 31, 0 кв.м., та виділити його ОСОБА_3 з дня отримання грошової компенсації ОСОБА_1 , які вважав, що не відповідають правовідносинам поділу спільного сумісного майна подружжя, а фактично заявлені вимоги про припинення права власності на частку у майні, що є у спільній частковій власності. Зазначав, що враховуючи зміст ч. 2 ст. 365 ЦК України, можливо встановити, що право на подання позову про припинення права власності на частку у спільному майні за законом надається особі, яка бажає залишити майно у своїй власності, оскільки саме позивач повинен внести на рахунок суду вартість частки в майні, право на яку припиняється. Тобто, спосіб захисту права обраний позивачем не відповідає Закону. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вважав, що зазначена норма закону регулює правовідносини виділу частки у спільній частковій власності, а тому не може бути застосована при вирішені спору про поділ спільного сумісного майна подружжя. Посилаючись на матеріали справи зазначав, що квартира N? АДРЕСА_1 загальною площею 110, 3 кв.м., житловою площею 31, 0 кв.м., не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному), що підтверджено копією Свідоцтва про право власності від 31.08.2021 року, яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Кармасьовою О.В. за реєстром N? 876. Відсутність можливості поділу в натурі квартири не свідчить про неможливість спільного користування квартирою співвласниками шляхом встановлення порядку користування приміщеннями квартири, оскільки відповідно до технічного паспорту квартири (копія тех. паспорту квартири міститься у справі), квартира має дві житлові кімнати площею 16, 9 та 14,1 кв.M. 1/2 частка квартири, вартість якої складає 1 307 885 грн. і яка належить кожному з сторін у справі, не є незначною. Незважаючи на відповідність позовних вимог характеру правовідносин поділу спільного майна подружжя, зазанчали наступне: Як свідчать копії розрахункових листків за період січня 2022 по жовтень 2022 року (копії розрахункових листків додаються) відповідач ОСОБА_3 працює в АТ "Укртранснафта" старшим механіком буксиру "Львів" та має заробітну плату з урахуванням утримань в розмірі: січень 2022 - 31 016, 88 грн., лютий 2022 - 30 771, 39 грн., березень 2022 - 21 378, 80 грн., квітень 2022 - 21 092, 31 грн., травень 2022 - 12 938, 13 грн., червень 2022 - 6 390, 04 грн., липень 2022 - 15 769, 20 грн., серпень 2022 - 20 464, 80 грн., вересень 2022 - 21 081, 56 грн., жовтень 2022 - 17 772, 47 грн. Крім того, як свідчить зміст утримань з заробітної плати відповідача, останній сплачує аліменти на користь позивача на утримання двох дітей. Зазначені відомості про дохід відповідача в порівнянні з сумою, яку пропонує стягнути з відповідача за 1/2 частку квартири, вартість якої складає 1 307 885 грн., свідчать про намагання позивача покласти на відповідача надмірний тягар при виплаті ним грошової компенсації на користь позивача. Вважав, що посилання представника позивача на правову позицію, викладену в постанові ВП ВС від 08.02.2022 року у справі N? 209/3085/20, є безпідставним, оскільки обставини зазначеної справи не є аналогічними до обставин справи, що розглядається судом, в частині отримання грошової компенсації за 1/2 частку квартири, що є нерухомим майном. Так, у справі N? 209/3085/20 предметом позовних вимог у справі, що розглядалась ВП ВС було спільне сумісне майно, а не майно спільної часткової власності (квартира), та зазначене майно було рухомим, а саме автомобілем, спільне користування яким дійсно неможливе.

Явка в судове засідання

Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судовою колегією встановлено наступне.

Сторони з 08.03.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.05.2021, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, рішення по цивільній справі №519/438/21 (а.с.15-16зв).

Під час шлюбу сторонами набуте спільне майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Як зазначає в позові позивачка, сторони дійшли згоди щодо поділу даної квартири та у нотаріальному порядку засвідчили факт належності кожному із подружжя 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, про що приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Кармасьовою О.В. позивачці було видано Свідоцтво про право власності від 31.08.2021, зареєстрованого в реєстрі за №876 та надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №272711360 від 31.08.2021 (а.с.17-18).

Дана обставина відповідачем не заперечувалась.

Кожному із подружжя належить 1/2 частки на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 31.08.2021 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №272711360 від 31.08.2021 (а.с.17-18).

Також під час шлюбу сторонами набуте спільне майно: машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_3 та транспортний засіб Nissan ROGUE, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_3 (а.с.19-20).

Частиною 1 ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Постанова Верховного Суду України №6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06.02.2018, №404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду №372/504/17 від 21.11.2018).

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірні об`єкти придбані за особисті кошти дружини чи чоловіка.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Судова колегія погоджується із тим, що суд першої інстанції враховував правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Також суд першої інстанції вірно вважав, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Аналізуючи наведені норми закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що квартира, машиномісце та автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, так як набуті за час шлюбу.

У ст. 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому, подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам Сімейного Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Але з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції вважав помилково, що сторони фактично розподілили спірну квартиру між собою по 1/2 частині за кожним, так як позивач у позові просив про компенсацію їй 1/2 частки квартири з огляду на наступне.

Судова колегія при скасуванні оскаржуваного рішення в цій частині враховує правову позицію постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 209/3085/20 від 8 лютого 2022 року. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вище констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Враховуючи, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність у відповідності до ст.3 ЦК України, звертаючи увагу на ту обставину, що сторони за взаємною згодою виділили кожному по 1/2 частині спірної квартири, судова колегія вважає, що доцільним є стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості квартири за N? АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, в сумі 1 307 885,00 грн. - та припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру за N? АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, та виділити вказану квартиру ОСОБА_3 з дня отримання ОСОБА_1 компенсації за одну другу частку ринкової вартості квартири.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на ту обставину що Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Та позиція відповідача який вважає, що зазначена норма закону регулює правовідносини виділу частки у спільній частковій власності, а тому не може бути застосована при вирішені спору про поділ спільного сумісного майна подружжя. На думку колегії не є слушною, так як відповідно до правової позиції постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 209/3085/20 від 8 лютого 2022 року. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу про намагання позивача покласти на відповідача надмірний тягар при виплаті ним грошової компенсації на користь позивача, на думку колегії не є слушним так як у спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Позиція відповідача про те, що посилання представника позивача на правову позицію, викладену в постанові ВП ВС від 08.02.2022 року у справі N? 209/3085/20, є безпідставним, оскільки обставини зазначеної справи не є аналогічними до обставин справи, що розглядається судом, в частині отримання грошової компенсації за 1/2 частку квартири, що є нерухомим майном. Так, у справі N? 209/3085/20 предметом позовних вимог у справі, що розглядалась ВП ВС було спільне сумісне майно, а не майно спільної часткової власності (квартира), та зазначене майно було рухомим, а саме автомобілем, спільне користування яким дійсно неможливе, на думку колегії, не є слушним так як закон не передбачає заборон на спільне користування будь якою річчю.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.367 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, тому судова колегія залишає його без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з тим, що вимоги апеляційної скарги задоволено, то з ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 11 387,79 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 11 квітня 2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , щодо компенсації за одну другу частку ринкової вартості квартири за АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, в сумі 1 307 885,00 грн., та у припиненні права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 .

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , щодо компенсації за одну другу частку ринкової вартості квартири за АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, в сумі 1 307 885,00 грн., та у припиненні права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_7 ) грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості квартири за АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, в сумі 1 307 885( один мільйон триста сім тисяч вісімсот вісімдесят п`ять)грн.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, та виділити вказану квартиру ОСОБА_3 з дня отримання ОСОБА_1 компенсації за одну другу частку ринкової вартості квартири.

Стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_7 ) суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги(а.с.177) в сумі 11 387 ( одинадцять тисяч триста вісімдесят сім )грн. 79 коп..

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко