ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/195/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №755/768/23 Категорія: 304090000 Пироженко В.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Прасол Альони Сергіївни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (даліАТ КБ «Приватбанк», банк ) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , обґрунтовуючи його тим, що остання звернулася до банку з метою отримання банківських послуг. У зв`язку з цим підписала відповідну заяву б/н від 19.05.2016 року. Для користування кредитним картковим рахунком вона отримала кредитну картку. Відповідно до вказаної заяви позичальниці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначена в довідці. У подальшому, ознайомившись із умовами обслуговування кредитними картками та підписавши паспорт споживчого кредиту від 10.12.2019 року, отримала преміальну картку, кредитний ліміт до 200 000,00 гривень. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідно до п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору.

У разі незгоди зі змінами «Умов та правил надання банківських послуг» або «Тарифів» клієнт має право надати банку заяву про розірвання договору, виконавши умови п. 2.1.1.5.4 Договору.

Відповідач зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме згідно до п. 2.1.1.12.3.

Позичальник повинен надавати банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов.

У зв?язку з зазначеними порушеннями зобов?язань за кредитним договором, ОСОБА_1 , станом на 20.12.2022 року, мала заборгованість 220476,14 грн., яка складається з наступного: 189441,98 грн. заборгованість за кредитом; 9472,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 21562,16 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 220476,14 грн. та судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2023 позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором тіло кредиту в сумі 189 441,98 грн. та судовий збір в сумі 2841,62 грн., а всього 192 283,60 грн.

В іншій частині позову позивачу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у заяві позичальника від 19 травня 2016 року сторонами не узгоджено процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по відсоткам в розмірі 9472,00 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 21562,16 грн. не підлягають до задоволення.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає захист своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Факт отримання та користування кредитними коштами відповідачем не оспорюється.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 189 441,98 грн. підлягає до задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Прасол А.С. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні усіх обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також винесеним з порушенням норм процесуального права, просила його скасувати в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що судом не розглянуто заяву відповідача про розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Звертає увагу суду, що позивачем було списано з карток відповідача суму, що перевищує заявлену в позові суму тіла кредиту. Сума коштів списана банком з картки відповідача, яка стягувалася позивачем нібито за використання кредиту. Зокрема списання відсотків за використання кредитного ліміту, автоматичне погашення простроченої заборгованості, щомісячна комісія за обслуговування картки та інші платежі перевищує суму, що заявлена позивачем у позові. Однак, жодних законних підстав для стягнення позивачем відсотків, комісій та інших платежів з відповідача за користування кредитом у банку не виникло та є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 19.05.2016 року.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку. Відповідно до вказаної заяви позичальнику було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому, отримала преміальну картку, кредитний ліміт до 200 000,00 гривень.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток Platinum, World Blac Edition, World Elite, Infinite, VISA Signatyre та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно з наданою позивачем копією анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 19 травня 2016 року ОСОБА_1 погодилася отримувати послуги АТ КБ "ПриватБанк", при цьому розміри процентної ставки, пені та комісії, штрафу у заяві не визначені, анкета-заява підписана ОСОБА_1 , що ніким не оспорюється.

В анкеті-заяві ОСОБА_1 зазначила, що вона погоджується з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які викладені на банківському сайті (www.privatbank.ua), складають договір про надання банківських послуг.

До позовної заяви долучено витяг умови та правила надання банківських послуг, на яких відсутній підпис сторін договору.

До позовної заяви долучено роздруківку з інформацією про деякі умови кредитування, та паспорт споживчого кредиту до умов та правил надання банківських послуг, у якому визначено, зокрема, процентна ставка у пільговий період процентів річних, процентна ставка поза межами пільгового періоду процентів річних, базис розрахунку процентної ставки, тип процентної ставки.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 20.12.2022 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 220476,14 грн., яка складається з наступного: 189441,98 грн. заборгованість за кредитом; 9472 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 21562,16 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач у своїй позовній заяві наполягав на тому, що підписання позичальником паспорта споживчого кредиту свідчить про дотримання письмової форми договору про споживче кредитування.

Як зазначила представник відповідача, паспорт споживчого кредиту підписано не ОСОБА_1 .

Доводів на спростування цього позивачем суду не надано. На вимогу суду першої інстанції надати оригінал паспорту споживчого кредиту позивач письмово повідомив про відсутність такого в архівних базах банку.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Установивши обставини підписання ОСОБА_1 заяви від 19 травня 2016 року, отримання нею кредитних карток № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, часткового повернення суми кредиту, суд дійшов обґрунтованих висновків про виникнення між сторонами кредитних відносин та відповідно виникнення у позичальника обов`язку повернути отриманий кредит.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зробила такий висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного висновку, колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданим до позовної заяви Витягом з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», відповідач ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до саме цих Умов та правил надання банківських послуг банку.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обґрунтовуючи наявність між сторонами кредитних правовідносин, АТ КБ «Приватбанк» посилалося, крім наявності анкети-заяви відповідача від 19.05.2016 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, виписки за картковим рахунком, виданої на ім`я ОСОБА_1 , розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 19 травня 2016 року станом на 20.12.2022 року, зокрема, на паспорт споживчого кредиту від 10.12.2019 року.

Щодо паспорту споживчого кредиту, то колегія суддів звертає увагу, що по-перше даний документ датовано 10.12.2019 року, тобто дана інформація набула чинності через більше ніж три роки після укладення кредитного договору, по-друге даний документ містить інформацію про умови кредитування, які є актуальними до 24.12.2019 року для кредитних карток: «Універсальна», «Універсальна GOLD», «Картка Platinum» «Картка МС World BlackEdition» «Картка Visa Signature» «Картка WorldElite» «Картка Visa Infinite», при цьому, що у анкеті-заяві відсутні дані, яку картку обрано відповідачем.

До того ж, підписання даного паспорту заперечується відповідачем, а оригіналу для огляду до суду першої інстанції позивачем надано не було у зв`язку із його відсутністю в архівах банку (т. 1 а.с. 245).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 зазначено наступне: «Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вбачає наявні підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом».

А тому позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом, колегія суддів вважає необґрунтованими та не доведеними банком, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Вимог про стягнення відсотків за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України банк не пред`явив.

Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 295/2384/18.

Щодо заборгованості по тілу кредиту, то колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги банку у даній частині також підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступні встановлені обставини у справі.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписка по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами є підтвердженням чи користувався відповідач кредитними коштами (чи отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купував товари та чи перерахував кошти на інші рахунки), якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі, та чи не перевищує сума повернутих відповідачем кредитних коштів суму отриманого ним кредиту.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи (т. 1 а.с. 9-20), може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Дослідивши надану банком виписку, колегія суддів звертає увагу, що в ній міститься інформація про рух коштів, починаючи з 13 березня 2018 року, незважаючи на те, що анкета-заява підписана ОСОБА_1 19 травня 2016 року.

Колегією суддів було досліджено та здійснено розрахунки боргу, починаючи саме із дати початку руху коштів по наданій виписці з 13.03.2018 року.

З виписки видно, що відповідач користувалася наданими банком коштами, а саме отримувала готівку у банкоматі, купувала товари, замовляла послуги, а також перерахувала кошти на інші рахунки. В той же час з даної виписки вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості та поповнення карткового рахунку.

Відповідно до здійснених судом розрахунків, враховуючи відсутність договірної узгодженості сторін з приводу визначення розміру відсотків, комісій та інших платежів, про що вірно зазначено судом першої інстанції, банком було списано в рахунок зазначених платежів 366 929,68 грн., що перевищує заборгованість по тілу кредиту, яка становить 189 441,98 грн.

З огляду на вказане, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 19.05.2016 року відсутня.

Згідно із частинами 1, 3, 4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4960,72 грн., який підлягає стягненню з позивача на її користь.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Прасол Альони Сергіївни - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 4960,72 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді