Справа № 541/4582/23
Номер провадження 2/541/247/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 лютого 2024 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Циганової Ю.М.,

позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_1 , представника третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Миргородська міська рада Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

27 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Миргородська міська рада Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи вимоги наступним. З 12 серпня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка та відповідач з 18 липня 2008 року зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка не приватизована та надавалась для проживання ОСОБА_1 та членам його родини за місцем роботи. ОСОБА_1 в квартирі зареєстрований, але з серпня 2012 року не проживає, його особистих речей в квартирі немає. На даний час наявність реєстрації відповідача призводить до зайвих витрат на оплату комунальних послуг, що стало підставою для звернення до суду.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач під час судового розгляду пояснив, що з вересня 2012 року добровільно виїхав з квартири, забравши свої речі, проживає за іншою адресою. На проживання в цій квартирі не претендує, але у нього немає іншого житла, в якому можна зареєструвати місце проживання, тому заперечує проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи не заперечував проти задоволення позову.

Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2000 року по 27 вересня 2012 року.

Їх місце проживання зареєстроване в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9, 78).

Вищезазначена квартира надавалась для проживання ОСОБА_1 , членам його родини за місцем роботи та була ним приватизована (свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 17 жовтня 2008 року, а.с. 13).

11 лютого 2013 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області визнано недійсною приватизацію квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано недійсним свідоцтво серії НОМЕР_1 від 17 жовтня 2008 року про право власності на квартиру, видане на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 10-12, 13).

У повідомленні Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління Миргородської міської ради від 25 травня 2016 року зазначено, що свідоцтво про право власності на житло від 17 жовтня 2008 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , анульовано на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року (а.с. 14).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в реєстрі не зареєстровано (а.с. 16).

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що проживає по сусідству із позивачкою, знає що в квартирі проживає ОСОБА_1 з двома дочками. Відповідача бачила за місцем реєстрації давно, приблизно десять років тому. Свідок буває в гостях у позивачки в квартирі, речей відповідача не бачила.

Допитана судом свідок ОСОБА_6 пояснила, що дружить із ОСОБА_1 близько десяти років, речей відповідача в квартирі не бачила, не зустрічала його, позивачка сама виховує двох дітей.

В квартирі зареєстрований ОСОБА_1 , але фактично не проживає з 2012 року року, що підтверджується актом фактичного місця проживання особи (осіб), складеним 28 листопада 2023 року (а.с. 19).

Ст. 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Тлумачення ст.ст. 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У той же час, згідно ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідач, у свою чергу, має довести поважність причин непроживання у жилому приміщенні, існування відповідних перешкод для цього. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646 св 18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912 св 18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61-7317 св 19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089 св 19), від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 26 липня 2023 року у справі № 754/5333/18 (провадження № 61-4094 св 23).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки, вказані обставини підтверджуються, у тому числі актом фактичного місця проживання особи, поясненнями свідків, відповідно до яких ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з 2012 року. Відповідач не довів поважності причин відсутності у спірній квартирі понад строки, встановлені законом.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що відповідач за місцем реєстрації не проживає, житловим приміщенням не користується, не несе витрат, пов`язаних з утриманням квартири в належному технічному стані, не сплачує за житлово-комунальні послуги, особистих речей в квартирі не має, його реєстрація змушує позивачку оплачувати за нього комунальні платежі, вінпідлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Миргородська міська рада Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 04 березня 2024 року.

Суддя: О. М. Вірченко