Справа № 352/135/24
Провадження № 22-ц/4808/667/24
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 20 лютого 2024 року під головуванням судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживала з відповідачем у фактичних шлюбних стосунках та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 . Після народження дитини відповідач припинив з нею спілкування, не цікавиться станом і розвитком дитини, не надає матеріальної допомоги на її утримання.

Дитина проживає з нею в квартирі, яку позивачка орендує. Відповідач є молодим, здоровим чоловіком, проходить військову службу в ЗСУ, має достатній дохід, тому може сплачувати аліменти на дитину та кошти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Посилаючись на викладене, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх доходів щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та аліменти на її утримання у розмірі 2 000 грн щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, а саме до 25.09.2026.

Рішенням Тисменицького районного суду від 20 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково.

Вирішено стягувати із ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнення аліментів розпочати з 12 січня 2024 року і проводити до повноліття дитини.

Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір у дохід державного бюджету (стягувач Державна судова адміністрація України) в розмірі 1 211 грн 20 коп.

У позові про стягнення аліментів на позивачку до досягнення дитиною трирічного віку відмовлено.

Вирішено компенсувати судовий збір у розмірі 1 211,20 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції помилково враховано твердження позивачки про те, що він після народження дитини припинив спілкування з нею, не цікавлюся станом і розвитком дитини та не надавав матеріальної допомоги на її утримання.

Це твердження не є правдивим, оскільки вони з відповідачкою домовилися, що він добровільно буде сплачувати аліменти. Сплата ним аліментів підтверджується квитанціями про переказ коштів від за період 2022 року - 15 050, 00 грн, за період 2023 року 48 743,22 грн та за період 2024 року - 101 334,41 грн. Загальна сума - 165 128, 63 грн.

Тобто, ще до народження дитини він матеріально допомагав відповідачці. Квитанції щодо перерахування коштів він не мав змоги надати суду першої інстанції через те, що проходить службу у ЗС України.

Позивачка не надала докази того чому саме такий має бути розмір аліментів, тобто у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачка працює в Івано-Франківському РТЦК і також зобов`язана утримувати дитину, наявність у нього на утриманні малолітнього сина та непрацездатної дружини інваліда дитинства ІІІ-ої групи.

Згідно довідки про доходи з серпня 2023 року по лютий 2024 року загальна сума його доходу становить 491 129,71 грн. Тобто, грошове забезпечення на місяць становить 29 623,63 грн.

Судом першої інстанції неправильно застосовано норму матеріально права, оскільки ухвалено рішення про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 зі всіх його доходів, що у сумі перевищує максимальний розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) батька дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів у 2024 становить для дітей віком до 6 років 1 281,5 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, а стягується сума більша, ніж 10 прожиткових мінімумів.

Просить рішення суду в частині стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку скасувати повністю або частково та ухвалити у цій частині нове рішення, або змінити рішення, а саме з 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до 1/6 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, враховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини сторін (а.с.5).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого Тисменицьким районним відділом ДРАГС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області № 168409 від 17.12.2017, відповідач з 17.12.2016 перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 (а.с. 14).

Згідно копії посвідчення № НОМЕР_1 від 17.02.2023 ОСОБА_4 отримує державну соціальну допомогу як особа з інвалідністю дитинства ІІІ-ої групи.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Тисменицьким районним відділом ДРАГС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області № 341621 від 04.08.2017, відповідач та ОСОБА_4 є батьками малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 13).

Згідно копії довідки про доходи загальна сума доходу відповідача за період з серпня 2023 року по лютий 2024 року без урахування аліментів становить 491 129,71 грн.

Відповідно до копій платіжних інструкцій відповідачем на рахунок позивачки сплачено кошти з призначенням платежу «переказ власних коштів» за період 2022 року - 15 050,00 грн, за період 2023 року 48 743,22 грн та за період 2024 року - 101 335,44 грн.

Відповідно до частин першої і другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2, 3, 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно ч. 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком до 6 років з 1 січня становить 2 563 грн.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував: стан здоров`я та матеріальне становище дитини сторін, зокрема те, що дитина здорова, перебуває на утриманні матері, яка нещодавно влаштувалася на роботу до ІНФОРМАЦІЯ_5 ; відповідач є молодим здоровим чоловіком, проходить військову службу в ЗС України, має постійний і достатній дохід, розмір якого суду невідомий, відповідач перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; відсутність даних щодо наявності у відповідача рухомого і нерухомого майна, грошових коштів.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказівка апелянта на те, що він добровільно сплачував аліменти та матеріально допомагав відповідачці не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Позивачка, як один батьків, разом з яким проживає дитина, з цих підстав не може бути позбавлена права звернення до суду для присудження за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліменти) згідно ч. 3 ст. 181 СК України.

Доводи апелянта про ненадання позивачкою доказів чи інших підтверджень, що вона потребує аліментів саме у заявленому нею розмірі,не є підставою для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, який є необхідним для забезпечення дитині належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.

Утримання дитини є обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним та в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тому такі посилання апелянта не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції визначено розмір аліментів виходячи з принципів розумності та справедливості, з врахуванням інтересів малолітньої дитини, а також враховано наявність у відповідача на утриманні малолітнього сина та перебування у зареєстрованому шлюбі. Тому доводи про неврахування судом першої інстанції обставин перебування на його утриманні інших осіб є безпідставними.

Крім того, відповідач є фізично здоровим молодим чоловіком, проходить військову службу, має постійний і достатній дохід, що ним не заперечується, тому його доводи про те, що суд мав би стягнути з нього аліменти на утримання дочки у розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) є неспроможними. При цьому, апелянт, без урахуванням вимог ч. 1 ст. 183 СК України, посилається на ч. 5 ст. 183 СК України, якою передбачено право одного з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Також відповідно вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування або зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено, а в частині відмови в позові про стягнення аліментів на позивачку до досягнення дитиною трирічного віку рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося і апеляційним судом не встановлено таких підстав.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин