справа № 462/2419/24
УХВАЛА

21 березня 2024 року суддя Залізничного районного суду м.Львова Іванюк І.Д., розглянувши заяву Львівського комунального підприємства «Сяйво» про видачу судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги,

встановив:

ЛКП «Сяйво» 20.03.2024 рокузвернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 9843,16 грн.

Відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Згідно із ч. 8 ст. 14 ЦПК України, якщо цим Кодексом встановлено вимогу зазначення у змісті процесуального документа відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, особа, яка подає до суду відповідний процесуальний документ в електронній формі через електронний кабінет, звільняється від обов`язку зазначення відповідних відомостей.

Також суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» № 3200-IX від 29.06.2023 року. Даним Законом були внесені зміни і до ЦПК України, зокрема до ч. 6 ст. 14 ЦПК України, відповідно до якої адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Підпункт 1 пункту 2 та підпункту 1 пункту 3 розділу I цього Закону в частині обов`язкової реєстрації юридичними особами (приватної форми власності) електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, які вводяться в дію через сім місяців з дня опублікування цього Закону, а саме з 21.02.2024 року.

Так, з поданої суду заяви про видачу судового наказу вбачається, що вона не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України, оскільки заявником подано таку в паперовій формі, однак не зазначено про наявність або відсутність електронного кабінету.

Згідно з п.1 та 2-1 ч.1 ст.165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу або заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.

Виходячи з наведеного, вважаю, що уприйнятті заяви ЛКП «Сяйво» про видачу судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги слід відмовити.

При цьому, суд роз?яснює стягувачу наслідки відмови у видачі судового наказу. А саме, згідно з ч.1 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Згідно з ч.2 ст.164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Тому, відповідно до ч.2 ст.164 ЦПК України, внесена сума судового збору стягувачу ЛКП «Сяйво» не повертається.

Керуючись ст.163-166, 258-261, 352-354 ЦПК України, суд,

постановив:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою Львівського комунального підприємства «Сяйво» про видачу судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: Іванюк І.Д.