Романівський районний суд Житомирської області
20 травня 2024 року смт. Романів
Суддя Романівського районного суду Житомирської області Кірічук М.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 ,-
В С Т А Н О В И В :
В квітні 2024 року адвокат Крижанівський О.А. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд розірвати, зареєстрований 21 жовтня 2995 року шлюб позивача та відповідача, посилаючись на те, що спільне життя між ними не склалося, шлюбно-сімейні відносини фактично припинилися і збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_1 .
При цьому, в позовній заяві вказано останнє відоме місце проживання відповідача АДРЕСА_1 .
З метою виконання вимог частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), було здійснено запит про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №539434 від 11 квітня 2024 року, відповіді Романівської селищної ради Житомирської області від 19 квітня 2024 року № 913/04-32 та відповіді ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області від 30 квітня 2024 року №1888/4095 відсутня інформація про реєстрацію місця проживання та скасування дозволу на імміграцію і отримання посвідки на постійне, або тимчасове проживання ОСОБА_2 .
Позивачем не надано до суду доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 проживала за вказаною в позовній заяві адресою. Відсутні також документи, які підтверджують, що на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.
Разом з тим, до позовної заяви додано копію свідоцтва про одруження, в якому зазначено, що відповідач є громадянкою Литви.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.
Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.
Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Разом з тим докази про спільне проживання позивача та відповідача за вказаною в позовній заяві адресою в матеріалах справи відсутні.
За змістом статті 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року № 1871-IX (далі Закону № 1871-IX), декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється, серед іншого, з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.
Пунктом 58-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» від 25 квітня 2018 року № 322 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, які отримали посвідку вперше чи мають посвідку, зобов`язані здійснити декларування/реєстрацію свого місця проживання в порядку, встановленому Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 5 Закону № 1871-IX, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.
Іноземець, особа без громадянства зобов`язані задекларувати або зареєструвати своє місце проживання та місце проживання дітей віком до 14 років (у тому числі новонароджених дітей), батьками або іншими законними представниками яких вони є, протягом 30 календарних днів з дня отримання посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, або після зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання.
Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.
Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу можливе за заявою одного з подружжя.
Згідно з частинами 2, 3 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» подружжя, будучи громадянами різних держав, можуть обрати право, яке буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Таке можливо, тільки якщо вони не мають спільного місця проживання або якщо особистий закон кожного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ЦПК України.
Приписами статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з статтею 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частини 2 статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
Згідно з пунктами 1, 2, 3, 4 статті 26 Договору між Україною і Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини
у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 17 грудня 1993 року, ратифікованого Постановою Верховної Ради N 3737-XII, особисті та майнові правовідносини подружжя визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої воно
має постійне місце проживання . Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони і притому вони обоє мають одне і те ж громадянство, то їх
особисті та майнові правовідносини визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї, а другий - на території іншої Договірної Сторони, то їх особисті та майнові правовідносини визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мали своє останнє спільне місце проживання. Якщо особи, вказані в пункті 3 цієї статті, не мали спільне місце проживання на територіях Договірних Сторін, застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, установа
якої розглядає справу.
Відповідно до частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується).
Будь-яких доказів спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам позивачем не надано.
Норми ЦПК України не передбачають можливості розгляду позовної заяви про розірвання шлюбу за місцем проживання позивача, доказів про перебування на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей ОСОБА_1 не надав, докази, які підтверджують, що він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача, матеріали справи не містять. Відповідач не має зареєстрованого місця проживання або перебування на території України.
Враховуючи, що позови про розірвання шлюбу пред`являються в суд, згідно процесуального законодавства України, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, суддя приходить до переконання про непідсудність даного спору Романівському районному суду Житомирської області, зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи вищевикладене, суддя вважає, що у відкритті провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 186 , 260 ЦПК України , суддя,-
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Ухвалу може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її постановлення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.
Суддя М.М. Кірічук