Справа № 509/3706/23
24 січня 2024 року смт Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом
усунення перешкод, які відповідачі створюють в користуванні та розпорядженні майном,-
05.07.2023 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Грішин О.В. до відповідачів ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , про усунення перешкод, які відповідачі створюють в користуванні та розпорядженні майном.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив:
У 2004 р. Позивач придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з двох кімнат загальною площею 45,9 м2. Квартира була куплена за власні кошти. Відповідачі не надавали кошти для купівлі квартири. Відповідачі ні коли не були власниками/співвласниками цієї квартири. У 2020 р. до Позивача звернувся відповідач - ОСОБА_2 (син позивача) та повідомив, що вони з сім`єю планують робити ремонт у власній квартирі, тому їм необхідно деякий час (до проведення ремонту) пожити у квартирі матері (Позивача). При чому запевнив, що ремонт планують зробити майже за 2-3 тижня. Відповідач запевнив, що беруть на себе зобов`язання сплачувати за житлово-комунальні послуги. Позивач погодився на таке тимчасове вселення.
Згодом до квартири, без узгодження з власником/Позивачем, вселилася ще одна сім`я: онук ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_5 та правнучка ОСОБА_6 . Нових мешканців вселив відповідач ОСОБА_2 . Відповідачі не зареєстровані у цієї. Квартира двокімнатна. Відповідачі самостійно зайняли дві кімнати. В наслідок такого вселення Позивача переселили на балкон (утеплений майже 7 кв.м.). Умови проживання позивача вкрай несприятливі. Позивач позбавлений нормально жити, користуватися власним майном на свій розсуд.
Через деякий час між Позивачем та іншими родичами (Відповідачами) почалися сварки з приводу умов проживання, оплати за комунальні послуги, приготування їжі тощо. Відповідачі користуючись своєю чисельністю, фізичною силою при виникненні розбіжностей та сварках застосовували до Позивача насильницькі дії. Позивач неодноразово звертався до поліції, однак отримував пораду звертатися до суду.
На прохання Позивача звільнити квартиру, відповідачі не реагує, здійснюють на Позивача психологічний та фізичний тиск, погрожують, ображають тощо.
Позивач є особою похилого віку та у зв`язку із хворобою у нього не вистачає, а ні моральних, а ні фізичних сил вступати в суперечки з відповідачами.
У зв`язку зі знаходження Відповідачів по зазначеній адресі, Позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном самостійно та на власний розсуд, крім того, несе додаткові витрати на обслуговування тощо.
Між Позивачем та Відповідачами не існує договірних відносин щодо користування квартирою (часткою квартири) і майно (частина квартири) перебуває у користуванні відповідача безпідставно. Позивач не визначав кімнати для проживання, які самостійно зайняли Відповідачі.
Ухвалою суду від 12.07.2023 відкрите провадження у справі. Разом з позовною заявою позивачем клопотання та заяви не подавались. Прийнято рішення щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідачі відзив не надали, належним чином повідомлені про час та дату судового засідання. В підготовче судове засідання на 13.09.2023 року о 13:30, та в судові засідання на 14.11.2023 о 13.30, на 07.12.2023 о 13.00, на 24.01.2024 о 13.00 не з`явилися. Не повідомив суд про неможливість бути присутнім у суді та про поважність не з`явлення до суду.
Позивач та його представник адвокат Грішин О.В. в судове засідання призначене на 24.01.2024 р. о 13.00 не з`явилися. Але звернулися до суду з заявою, відповідно до якої позовні вимоги підтримають в повному обсязі, просять розглянути справу за наявними у справі документами.
Суд бере до уваги, що відповідачі, будучи повідомленою про час та місце слухання справи, не подала жодних пояснень чи заперечень на поданий позов, доказів, які б спростували позицію позивача, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталася.
На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5-2136 та завіреного державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Чередниченко Г.А., є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з двох кімнат загальною площею 45,9 м2.
Це також підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 є власником 1/1 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідачі до теперішнього часу проживають у квартирі розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з двох кімнат загальною площею 45,9 м2. та відмовляється виселитися з нього, хоча правових підстав проживання в них не має, відповідачі не зареєстровані за цією адресою.
Як вбачається з матеріалів справи (Довідка від 08.02.2023 р. № 145/08-05 про зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 .) за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована лише позивачка ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Разом з цим, згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.
Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709це16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Суд наголошує, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, а власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Вказаний висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №447/455/17.
Згідно з положеннями ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право, зокрема, розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд (продавати, дарувати, заповідати, надавати в оренду, обмінювати, укладати угоди в межах законодавства).
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до висновку зробленому ВС/КЦС: виселення родичів є припиненням права сервітуту, а тому у таких правовідносинах застосовують норми ЦК України, а не ЖК УРСР (ВС/КЦС у справі № 182/7347/18 від 16.12.2020). Як зазначила у своєму рішенні касаційна інстанція: застосовуючи до регулювання до спірних правовідносин положення статті 116 ЖК Української РСР, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди не звернули увагу на те, що він обґрунтовував позовні вимоги не тільки тим, що вони систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим їх спільне проживання з позивачем у спірному житловому приміщенні, а й посилаючись на те, що він як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України.
Отже, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Отже, застосуванню у такі категорії спорів застосуванню підлягають норми ЦК України, а не рудиментарні положення ЖК УРСР.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не є власниками або співвласниками житла в якому вони проживають, також відсутні докази щодо того, що власником житла (позивачем) було визначено житлове приміщення, яке вони мають зайняти та яке вони займають на даний час.
Крім того, суд бере до уваги надані позивачем відомості, зокрема звернення позивача із заявою до відділу поліції стосовно протиправних дій з боку відповідачів до неї. Суд наголошує, що вказані відомості не є доказом беззаперечної вини відповідачів у зазначених ситуаціях, проте засвідчують факт наявності створення перешкод позивачці у користуванні її майном.
Також, суд вважає за необхідне наголосити, що у позивача виникла заборгованість з житлово-комунальних послуг. Як зазначив позивач відповідач брав на себе зобов`язання щодо участі в оплаті житлово-комунальних послуг, однак не виконали своїх обов`язків. Відповідачі не надали будь-яких документів щодо виконання взятих на себе зобов`язань.
Відповідно до ст. 156 ЖК України повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах з утримання будинку (квартири) і прибудинкової території та проведення ремонту.
В наслідок збільшення витрат позивача за отримані житлово-комунальні послуги в наслідок проживання відповідачів, позивач отримує додаткове фінансове навантаження.
Щодо виселення неповнолітніх відповідачі суд вважає за необхідно зазначити наступне:
Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто у такому випадку на батьків/відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відносно їх неповнолітній дочки ОСОБА_6 .
Своєю чергою суд зазначає, що матеріали справи не містять відомостей які б свідчили про обов`язок Позивача ОСОБА_1 нести відповідальність за місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 .
Огляду на наведене суд вважає, що задоволення позовних вимог не порушує права неповнолітній дитини ОСОБА_6 та не звужує їх.
Підсумовуючи викладене, чинним законодавством України виникнення права осіб на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право цих осіб на користування цим будинком.
Таким чином, з урахуванням відсутності у відповідача самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (права власності, найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо) та з урахуванням того, що відповідачі перешкоджають праву позивача на користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , суд вважає за необхідне усунути перешкоди в користуванні позивачем належного йому майна квартири за адресою: АДРЕСА_2 та виселити відповідачів.
Керуючись ст.ст.12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити.
Зобов`язати відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 , усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом їх виселення з усіма належним їм речами.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судові витрати на загальну суму у розмірі 1073,60 грн., тобто по 268,40 грн. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, строк на подання заяви про його перегляд може бути поновлено, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: А. І. Бочаров