Номер провадження: 22-ц/813/2459/24
Справа № 509/3174/20
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої дії адвокат Воронков Владимир Олексійович на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

06 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд:

поділити спільне сумісне нерухоме та рухоме майно, набуте подружжям ОСОБА_6 за час їхнього шлюбу,

визнавши за ним та відповідачкою право власності за кожним по 1/2 частині однокімнатної квартири, загальною площею 37,1 кв.м, жилою 11 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та по 1/2 частині автомобілю марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об?ємом двигуна 1396, мотивуючи це набуттям спірного майна у шлюбі з відповідачкою в інтересах сім`ї та за спільні сумісні кошти подружжя, та посилаючись на неможливість поділу вказаного майна в добровільного порядку з відповідачкою, яка не визнає його права власності на спірне майно.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 повністю підтримав свій позов та просив його задовольнити, однак в подальшому, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмове клопотання, в якому повністю підтримав свій позов, який просив задовольнити та слухати справу без його участі, не заперечуючи проти заочного розгляду справи (а.с. 174,180).

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання повторно, без поважних причин не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, за останньою, відомою судові адресою свого зареєстрованого місця проживання, що підтверджується довідкою ВАДР ГУ ДМС України в Одеській області від 17.01.2022, відповідно до якої, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно відомостей Авангардівської ТГ значиться зареєстрованою з 03.06.2021 за адресою : АДРЕСА_1 та зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності, зустрічного позову, письмового відзиву або письмових пояснень суду не надала (а.с. 171,172,177179).

Згідно ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважав можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, загальною площею 37,1 кв.м, жилою 11 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобілю марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396. В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 (ІПН: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3 ) судовий збір за забезпечення позову в сумі 840,80 грн та в дохід держави суму несплаченого судового збору у розмірі 3 500 грн.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2022 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності задоволено частково. Суд скасував забезпечення позову застосоване ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 липня 2020 року, у вигляді накладання арешту на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_2 .

20 вересня 2023 року ОСОБА_4 , в інтересах якої дії адвокат Воронков Владимир Олексійович, звернулась до апеляційного суду із апеляційною скаргою на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2022 року, у якій просила суд поновити строк на апеляційне оскарження вказаного судового рішення та скасувати заочне рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобілю марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині вимог відмовити, посилаючись на те, що при ухваленні вказаного судового рішення було порушено її права та законні інтереси, оскільки 27 вересня 2017 року через Сервісний центр МВС 5141 РСЦ МВС в Одеській області за договором купівлі-продажу №5141/2017/64358 вона придбала спірний автомобіль «Hyundai Accent» за 230 000 грн та є добросовісним набувачем цього автомобіля. На теперішній час в провадженні Одеського апеляційного суду перебуває справа №522/21301/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про витребування спірного автомобіля про що вказується в оскаржуваному заочному рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2022 року. Однак, з невідомих причин ОСОБА_4 не була залучена до розгляду справи №509/3174/20 у якості третьої особи.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про

те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі,

не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

За таких правових підстав ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року поновлений ОСОБА_4 , в інтересах якої дії адвокат Воронков Владимир Олексійович, строк на апеляційне оскарження заочного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2022 року та відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої дії адвокат Воронков Владимир Олексійович на вказане заочне рішення.

В судове засідання, призначене на 16 травня 2024 року об 14 год 30 хв з`явились: представник апелянта ОСОБА_1 , Позивач ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлені належним чином.

Так, ОСОБА_5 сповіщена про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на її адресу рекомендованого поштового повідомлення, проте відправлення було повернуто до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 , в інтересах якої дії адвокат Воронков Владимир Олексійович є прийнятною та підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, перегляду в апеляційному порядку підлягає заочне судове рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобілю марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (стаття 65 СК України).

Отже, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно із статтею 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 липня 2008 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 19.07.2008, в якому народилась малолітня донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

Вказаний шлюб був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2017 року, яке набрало законної сили 04 липня 2017 року (а.с. 19).

В період шлюбу сторони, за спільні кошти придбали: квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_6 від 18.05.2015, виданого на ім?я відповідачки ОСОБА_5 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та автомобіль марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 виданого на ім`я відповідачки 20.09.2012 РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області, які є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 16-18, 20, 21).

Позивач посилається на те, що він з відповідачкою не домовились про порядок поділу майна, а тому просив суд визначити у рішенні, передбачений ч. 1 ст. 71 СК України спосіб захисту права власності шляхом визнання права власності на 1/2 частину автомобілю та 1/2 частину квартири за кожним.

У листопаді 2015 року, відповідачка ОСОБА_5 без відома і згоди чоловіка, позивача ОСОБА_2 через ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Полісервіс» відчужила спірний автомобіль ОСОБА_7 ..

Вказаний правочин щодо відчуження авто визнаний недійсним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року у справі №522/13000/16ц, залишеним без змін в цій частині постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року (а.с. 22-41).

27 вересня 2017 року, ОСОБА_7 відчужив спірний автомобіль ОСОБА_4 (а.с. 43).

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , про витребування автомобіля (справа №522/21301/19), рішенням якого від 03 грудня 2020 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , яким вказане рішення було оскаржене в апеляційному порядку, ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року, і на час розгляду даної справи, цивільна справа №522/21301/19 в апеляційному суді не розглянута (а.с. 105-113).

З мотивувальної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року у справі №522/21301/19, про перегляд якого ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, вбачається, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що у ОСОБА_2 відсутнє право на витребування автомобіля від ОСОБА_4 , оскільки остання є добросовісним набувачем, а в діях титульного власника автомобіля ОСОБА_5 наявна воля на передачу майна іншій особі, що унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. При цьому, судом встановлено, що продаж ОСОБА_5 автомобіля ОСОБА_7 , який є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , був визнаний недійсним, а також зазначено, що вимога ОСОБА_2 про витребування на його користь автомобіля не може бути задоволена, оскільки останній в праві вимагати лише частину автомобіля, так як інша частина належить ОСОБА_5 , у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_2 невірно обрано спосіб захисту (а.с. 105-110).

Аналізуючи наявні матеріали справи, суд звернув увагу, що предметом спору у даній справі є спільне майно подружжя, в якому позивач ОСОБА_2 просить визначити ідеальні частки, залишивши спірне майно у спільній частковій власності сторін. При цьому до вказаного спільного майна подружжя входить як вищевказана квартира АДРЕСА_2 , так і автомобіль марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , який являється предметом спору у справі №522/21301/19, в якій вирішується питання про витребування даного автомобіля.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції виходив, що спірний автомобіль набутий сторонами під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, що встановлено судовими рішеннями у справі №522/13000/16-ц, які набрали законної сили, та мають для суду преюдиційне значення, а тому право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль не підлягає доказуванню (а.с. 22-41).

На підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо віднесення вищевказаного спірного майна до спільного сумісного набутого майна подружжям ОСОБА_6 в період шлюбу за спільні кошти подружжя та яке підлягає поділу між ними, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину нерухомого та рухомого майна.

Посилання ОСОБА_4 , в інтересах якої дії адвокат Воронков Владимир Олексійович, в апеляційній скарзі на те, що заочне рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобілю марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396 підлягає скасуванню й ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, не приймаються до уваги, оскільки суд першої інстанції вирішив спір в цій частині вимог з дотриманням норм матеріального права.

Так, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, законних підстав для відмови у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396.

Проте, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судове рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного автомобілю підлягає скасуванню з підстави, передбаченого пунктом 4 частини 3 статті 376 ЦПК України у зв`язку з тим, що суд прийняв судове рішення про прав, свободи та інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Згідно пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з

основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007

у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної

частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6

Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність

між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 особи, яка не брала участь у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків останньої, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Апеляційним судом встановлено, що 27 вересня 2017 року через Сервісний центр МВС 5141 РСЦ МВС в Одеській області за договором купівлі-продажу №5141/2017/64358 ОСОБА_4 придбала спірний автомобіль марки «Hyundai Accent» за 230 000 грн та є добросовісним набувачем цього автомобіля.

На теперішній час в провадженні Одеського апеляційного суду перебуває справа №522/21301/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про витребування спірного автомобіля, про що вказується в оскаржуваному заочному рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2022 року. Однак, з невідомих причин ОСОБА_4 не була залучена до розгляду справи №509/3174/20 у якості третьої особи.

Дійсно, на теперішній час позивач ОСОБА_2 оспорює право ОСОБА_4 на спірний автомобіль, посилаючись на вказане судове рішення від 15 лютого 2022 року.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15 (провадження №14-726цс19) зробила наступний правовий висновок, що «саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Отже, підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року №6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року №6-1099цс17, не вбачається».

Схожій правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року №1519/2-432/11 (провадження №61-13763св18 та у постанові від 26 червня 2019 року у справі №2-5495/11 (провадження №61-3847св18).

Частиною першою статті 53 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

За змістом статі 54 ЦПК України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява. У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального права, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, положення Конституції України, правові висновки Верховного Суду України, Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду за аналогічних обставин, виходячи з конкретних обставин справи №509/3174/20 та з урахуванням змісту судового рішення від 15 лютого 2022 року, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку ухвалене судове рішення порушує питання про його права та обов`язки ОСОБА_10 , але суд першої інстанції в порушення положень статей 53, 54 ЦПК України не залучив її до участі у справі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 53, 54 ЦПК України, у відповідності до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного автомобіля й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобілю марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої дії адвокат Воронков Владимир Олексійович задовольнити частково, заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2022 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобілю марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396 скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спірного автомобіля задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобілю марки «Hyundai Accent» д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1396.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 травня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Р.Д. Громік