Справа № 490/1301/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Горбань М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягненя заборгованості по заробітній платі та компенсації невикористаних відпусток, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та компенсації невикористаних відпусток в розмірі 89 898,33 грн., а також стягнути судові витрати.

В обгрунтування позову позивач вказує, що з 01.09.2009 року працював в ФОП ОСОБА_2 на посаді ваговика, а 01.03.2011 року згідно наказу №6 був переведений на посаду охоронця. З 01.03.2022 року відповідач перестав платити заробітну плату. 26.11.2022 року позивача звільнено с займаної посади. Заборгованість по заробітній платі складає 57 616,00 грн, сума ненарахованої компенсації невикористаних відпусток складає 32 283,33 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.02.2023 року у справі відкрито провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Одночасно з цим витребувано у ФОП ОСОБА_2 : розрахунок заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 на час звільнення; графік робочих та вихідних днів ОСОБА_1 ; інформацію щодо відпусток ОСОБА_1 із зазначенням кількості їх днів за період роботи з 01.09.2009 року до дня звільнення; відомості щодо розміру одноденного заробітку згідно із договором 01.09.2009 року №546/09; інформацію щодо кількості днів невикористаної відпустки за період роботи 01.09.2009 року до дня звільнення та розмір компенсації невикористаних днів щорічної відпустки за період з 01.09.2009 року до дня звільнення.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом досліджено трудову книжку № НОМЕР_1 з якої вбачається, що ОСОБА_1 01.09.2009 року був прийнятий на посаду ваговика в ФОП ОСОБА_2 01.03.2011 року був переведений з посади ваговика на посаду охоронця. 26.11.2022 року звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Як вбачається з п. 3 трудового договору від 01.09.2009 року: ФОП ОСОБА_2 зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 660,00 грн.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Однак у матеріалах справи відсутні докази того, що на посаді охоронця ОСОБА_1 працював на умові трудового договору від 01.09.2009 року, а також відсутні докази того, як оподатковувалася робота охоронця, та які саме обов`язки виконувалися ОСОБА_1 .

Також позивачем не надано інформації з пенсійного фонду та податкової за 2022 рік, як про це зазначає позивач. В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 не отримував заробітню плату.

Що стосується стягнення заборгованості по компенсації невикористаних відпусток, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Як вбачається з позвоної заяви, позивач просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 ненараховану компенсацію невикористаних днів щорічних відпусток за період з 2009 по 2022 рік згідно трудового договору від 01.09.2009 року, які в загальній сумі складають 149 днів, а сума ненарахованої компенсації складає 32 283,33 грн.

Однак на підтвердження цього до матеріалів справи не додано жодних доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До основних засад цивільного судочинства віднесено диспозитивність. Так, в силу частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивач на власний розсуд визначився із обсягом доказів, які він надав до позовної заяви, але які не є достатніми та належними для встановлення факту винекнення заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації невикористаних відпусток у ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Підсумовуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягненя заборгованості по заробітній платі та компенсації невикористаних відпусток - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про сторони:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію ФОП № НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Л.М. Шолох