Провадження № 22-ц/812/170/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 січня 2024 року м. Миколаїв

справа № 487/8533/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участі представника заявника Шилова В.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Шиловим Владиславом Юрійовичем,

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 27 листопада 2023 року під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі

за заявою

ОСОБА_1 , заінтересована особа - військова частина

НОМЕР_1 ,

про встановлення факту перебування на утриманні,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Заявник зазначав, що він був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації у зв`язку з військовою агресією російської федерації відповідно до Указу Президента № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні». Наразі він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

До 2019 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , з якою має двох неповнолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розлучення доньки залишились проживати зі своєю мамою.

Після розлучення ОСОБА_1 продовжив приймати безпосередню участь у житті своїх дочок. На постійні основі завозив та забирав дітей зі шкоди, робив з ними уроки, грав, навчав, виховував, купував одяг, канцелярське приладдя, ліки, їжу та інше.

Після повномасштабного вторгнення держави агресора на території України, колишня дружина разом із доньками виїхали за кордон, наразі проживають у Сполученому Королівстві Великої Британії. Заявник продовжив дистанційно підтримувати зв`язок з доньками та всіма можливими способами брати участь у їх вихованні та надсилати кошти на їх банківський рахунок.

Починаючи з вересня 2021 року ОСОБА_1 проживав однією сім`єю з ОСОБА_5 . Разом із ними жила донька ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батько ОСОБА_6 жодним чином не приймає участі в житті дитини та не вживає заходів щодо її утримання.

Посилаючись на те, що він піклується про ОСОБА_5 та її доньку ОСОБА_6 , розділяє побутові справи, разом купують їжу, одяг, ліки, відпочивають, виховують та доглядають ОСОБА_7 , мають спільний бюджет, а з 19 вересня 2023 року перебувають у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , заявник просив суд встановити, що на його утриманні знаходиться троє дітей віком до 18 років, а саме ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Встановлення цього факту потрібно заявнику для того, щоб він міг звільнитися з військової служби на підставі абзацу 13 підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за наявності на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2023 року відмовлено у відкритті провадження по справі за заявою ОСОБА_1 .

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявник обрав невірний спосіб захисту свого права, оскільки заявник може звернутися до суду із заявою про опікунство ОСОБА_6 або усиновлення, натомість заявник просить встановити факт перебування на утриманні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, на те, що висновки, зроблені в ухвалі суду, не відповідають обставинам, за яких звернувся заявник, просив ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальненні доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник чітко зазначив у заяві предмет та підстави звернення. Вимоги заяви не порушують інтереси третіх осіб, а встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Заявник не намагається своєю заявою перейняти на себе права і обов`язки батька та матері падчерки. Не намагається встановити факт батьківства по відношенню до падчерки або позбавити батьківських прав батька та матір ОСОБА_6 . Не встановлює право на виховання падчерки, усиновлення чи опіки над нею. Сама наявність прав та обов`язків у батька та матері падчерки по утриманню своєї доньки не вказує на те, що вони їх виконують або можуть виконувати. На думку апелянта, суд першої інстанції відійшов від предмету заяви.

Заявник виклав вимоги у відповідності до обставин та приписів законодавства, які спонукали подати таку заяву, а саме ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Заявник утримує трьох неповнолітніх дітей, зокрема і падчерку. Мати ОСОБА_6 не отримувала достатній дохід, а з 29 вересня 2023 року не отримує зовсім. Колишній чоловік ОСОБА_5 не сплачує аліменти. А тому заявник приймає на себе обов`язок утримувати ОСОБА_6 та хоче лише зафіксувати це в установленому законом порядку.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу відзиву не надійшло.

2. Мотивувальна частина

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Відмовляючи у відкритті провадження по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, суд першої інстанції виходив з того, що заявником обраний невірний спосіб захисту свого права, оскільки заявник може звернутися до суду із заявою про опікунство ОСОБА_6 або усиновлення, натомість заявник просить встановити факт перебування на утриманні.

Однак колегія суддів не може погодитися в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні, можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

З аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити зі змісту права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 202/30/17 (провадження № 14-643цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21).

У справі, яка є предметом розгляду, заявник звернувся до суду з метою встановлення факту перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років, а саме, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заявник зазначає, що встановлення такого факту йому потрібно для того, щоб він міг звільнитися з військової служби на підставі абзацу 13 підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за наявності на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).

Пунктом 15 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори (питання) з приводу проходження військової служби, зокрема, з приводу звільнення з військової служби, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 23 січня 2023 року у справі № 214/1309/21 звернула увагу, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання справи про встановлення факту) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у адміністративному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19 (провадження № 61-10777сво20) зробила схожий за змістом висновок та зазначила, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, щодо якого виник публічно-правовий спір, не може бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд першої інстанції мав би відмовити у відкритті провадження у зв`язку із тим, що встановлення факту перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років для можливого звільнення заявника із військової служби, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 377 ЦПК України підставою для скасування судового рішення є недотримання судом предметної юрисдикції.

Отже, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження, але помилився щодо мотивів такої відмови, вважаючи, що заявником обрано неналежний спосіб захисту свого права, судове рішення має бути змінене на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з викладенням мотивувальної частини ухвали в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Шиловим Владиславом Юрійовичем, задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіТ.Б. Кушнірова Т.М. Базовкіна

Повний текст постанови виготовлений 24 січня 2024 року