ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3613/24 Справа № 204/7787/21 Головуючий у першій інстанції: Токар Н.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Ніколиної А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

07 жовтня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 13 вересня 2005 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNU0GK00000624, відповідно до якого відповідачу на умовах платності та повернення надано кредит у розмірі 27140,00 доларів США строком до 13 вересня 2025 року. Проте ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, грубо порушуючи істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом 06 вересня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 76533,56 доларів США, а саме: 23408,01 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 20707,78 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2361,95 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 30055,82 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість у загальному розмірі 76533,56 доларів США, що станом на 06 вересня 2021 року еквівалентно 2060283,44 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 65-66).

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 77-84).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2023 року скасовано та ухвалене нове судове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 76533,56 доларів США, що за курсом 26,92 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 вересня 2021 року складає 2060283,44 грн, за кредитним договором №DNU0GK00000624 від 13 вересня 2005 року, яка складається з наступного: 23408,01 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 20707,78 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2361,95 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 30055,82 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 123-130).

17 січня 2024 року постановою Верхового Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не обґрунтоване і без будь-яких доказів поважності причин неявки ОСОБА_1 в судове засідання.

Місцезнаходженням позивача АТ КБ «ПриватБанк» є м. Київ по вул. Грушевського, 1Д, а місцем проживання відповідача є м. Дніпро по узвозу Гірськолижників, 14. На день розгляду даної справи на території Київської області та м. Дніпро не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка у даних регіонах є стабільною. Також, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази неможливості направлення АТ КБ «ПриватБанк», як юридичною особою, свого представника в судове засідання, а також доказів того, що він не має можливості, за об`єктивних обставин, брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою технічних засобів, визначених ЦПК України.

Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 13 вересня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №DNU0GK00000624, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти на строк до 13 вересня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 27140,00 доларів США на наступні цілі: купівля квартири у сумі 23000,00 доларів США та сплата страхових платежів у сумі 4140,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,33% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,16% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 3.11 даного договору. Періодом сплати вважається період з «13» по «20» число кожного місяця (а.с. 10-11).

Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 359,93 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором (п. 1.1 договору №DNU0GK00000624 від 13.09.2005).

Відповідно до пункту 3.4 кредитного договору №DNU0GK00000624 від 13.09.2005, зокрема,нарахування відсотків здійснюється, починаючи з дати списання коштів з кредитного рахунку, до дати повного погашення кредиту.

При порушенні позичальником кожного із зобов`язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язаний сплачувати банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні (або сумі у валюті кредиту, еквівалентної 1 грн за курсом НБУ на день сплати) за кожен день прострочки (пункт 4.1 договору кредиту).

15 січня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №DNUOGK00000624 від 13.09.2005 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір (а.с. 12).

Пунктом 1 вказаної вище додаткової угоди погоджено зменшити суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди на 8060,98 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 3274,35 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 4786,63 доларів США.

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди №1 від 15.01.2014 сторони погодили викласти, зокрема, пункт 1.1 договору в наступній редакції:

1.1 банк зобов`язується надати позичальникові грошові кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 13 вересня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 33159,00 доларів США на наступні цілі: купівлю житлового будинку у розмірі 23 000 доларів США, а також у розмірі 10159,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків з 26 березня 2007 року по 20 листопада 2008 року у розмірі 12,36% на рік, з 20 листопада 2008 року у розмірі 14,04% на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту з 15 січня 2014 року у розмірі 0,16% від суми виданого кредиту щомісяця від суми розрахованої згідно з пунктом 3.11. даного договору. Періодом сплати вважати період з «13» по «20» число кожного місяця;

погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1).

Відповідно до пункту 4 додаткової угоди №1 від 15.01.2014, підписання цієї додаткової угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника.

У пункті 7 додаткової угоди №1 від 15.01.2014 погоджено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 50 років.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором №DNU0GK00000624 від 13 вересня 2005 року, станом на 06 вересня 2021 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 76533,56 доларів США, яка складається з наступного: 23408,01 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 20707,78 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2361,95 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 30055,82 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором (а.с. 4-8).

Також встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, у справі №204/1368/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №9606 від 04 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А., щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 986691,11 грн. (а.с. 40-43, 44-48).

У рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року, зокрема, встановлено, що 04 жовтня 2017 року приватним нотаріусом був вчинений виконавчий надпис №9606 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №DNUOGK00000624 від 13 вересня 2005 року у розмірі 986691,11 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 23371,37 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 3795,73 доларів США, комісій у розмірі 448,35 доларів США, пені у розмірі 9 368,82 доларів США. АТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису долучено розрахунок, в якому заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №DNUOGK00000624 від 13 вересня 2005 року нарахована за період з 13 вересня 2005 року по 26 квітня 2017 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для відступу від зазначених висновків (пункт 108 постанови).

Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись 04 жовтня 2017 року до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, вимагав дострокового повернення суми кредиту, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, що також підтверджується погодженим Графіком платежів (а.с. 13-14).

Тому припинилось право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також комісію та пеню до фактичного повернення кредиту.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №522/16447/15.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши зміну банком строк остаточного повернення кредиту на 04 жовтня 2017 року; приймаючи до уваги безпідставне нарахування АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом, комісії, а також неустойки за умовами договору поза межами строку кредитування, - колегія дійшла висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог щодо наявної заборгованості за тілом кредиту в сумі 23408,01 доларів США, а також нарахованих у період по 04.10.2017 року відсотків за користування кредитом в сумі 5389,72 дол. США, комісії за користування кредитом в сумі 652,42 дол. США та пені в розмірі 10713,28 дол. США.

Зазначена вище заборгованість підтверджується представленим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем (а.с. 4-8).

Підстави для для нарахування банком та стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за межами строку кредитування у період з 05.10.2017 по 06.09.2021 (згідно розрахунку заборгованості та позовних вимог) відсутні.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_1 до ухвалення місцевим судом рішення було подано заяву про застосування позовної давності, яка викладена у відзиві на позовну заяву (а.с. 33-37).

Оскільки за кредитним договором №DNUOGK00000624 від 13.09.2005 року встановлено окремі зобов`язання, які встановлюють обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13.

Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі №6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі №6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі №6-2462цс16.

Встановлено, що 15 січня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №DNUOGK00000624 від 13.09.2005 року, у якій, зокрема, погоджено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 50 років. (пункт 7 угоди).

У пункті 8 додаткової угоди №1, зокрема, зазначено, що ця додаткова угода вступає в дію з моменту її підписання сторонами та діє протягом дії договору.

Отже, збільшена за домовленістю сторін позовна давність вступає в дію з 15 січня 2014 року та не розповсюджується на щомісячні платежі, строк оплати яких настав до цієї дати. Тобто, на щомісячні платежі, обов`язок сплати яких настав до 15.01.2014 розповсюджується загальна (трирічна) та спеціальна відносно неустойки (річна) позовна давність.

Останні платежі на погашення боргу за кредитним договором №DNUOGK00000624 від 13.09.2005 року були внесені 19.01.2016, 28.03.2016 та 13.04.2016 на суму 30,05 дол. США.

З даним позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось 07 жовтня 2021 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 2).

За положеннями статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Виходячи з викладеного, встановивши подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності; враховуючи, що умовами кредитного договору позичальник мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів по 20 число кожного місяця впродовж строку кредитування, тому початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення; встановивши сплату позичальником останнього платежу 13.04.2016 (останнє переривання строку позовної давності) та звернення до суду з даним позовом 07.10.2021, - колегія дійшла висновку про сплив трирічного та річного (щодо пені) строків позовної давності відносно вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за щомісячними платежами, строк оплати яких настав до 15 січня 2014 року.

У зв`язку з цим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині нарахованої банком заборгованості по відсоткам, комісії та пені, що сформувалась до 15 січня 2014 року, у зв`язку з пропуском без поважних причин строків позовної давності.

Збільшена за домовленістю сторін позовна давність 50 років, яка застосовується до щомісячних платежів, строк оплати яких настав з 15 січня 2014 року, банком не пропущена.

Судом встановлено, що у період з 15.01.2014 року (погодження 50-ти річного строку позовної давності) по 04.10.2017 року (в межах строку кредитування) нарахована заборгованість за кредитним договором №DNUOGK00000624 від 13.09.2005 року складає: відсотки за користування кредитом - 12684,11 дол. США, за комісія 1639,27 дол. США, пеня 6070,36 дол. США, а також заборгованість за тілом кредиту, погоджена додатковою угодою №1 від 15.01.2014, Графіком погашення кредиту, та з 15.01.2014 становить 26082,33 дол. США (а.с. 13-14), що відповідає змісту розрахунку заборгованості.

На оплату боргу позичальником з 15.01.2014 року внесено 17875,22 дол. США, які були направлені банком на сплату відсотків (13000,83 дол. США) та комісії (1639,27 дол. США), які нараховані у період з 15.01.2014 року по 04.10.2017 року, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості (а.с. 4-8).

Згідно пункту 3.3 кредитного договору №DNUOGK00000624 від 13.09.2005, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9, 4.3. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - комісії по кредиту, далі - прострочених відсотків по кредиту, далі відсотків по кредиту, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п. 6.2). Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п. 1.1. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно п. 1.1. даного договору або згідно п. 3.11 даного договору), відсотків, і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги пункт 3.3 кредитного договору №DNUOGK00000624 від 13.09.2005 щодо черговості направлення коштів, отриманих банком для погашення заборгованості, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для зарахування в рахунок оплати заборгованості за пенею (6070,36 дол. США) частини сплачених відповідачем коштів у розмірі 3235,12 дол. США. Таким чином, до стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача за вказаним кредитним договором, станом на 06.09.2021 року, підлягає заборгованість по тілу кредиту в сумі 23408,01 дол. США та пеня в розмірі 2835,24 дол. США, а всього 26243,25 дол. США.

Зазначена вище заборгованість підтверджується представленим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем (а.с. 4-8).

Колегій також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина перша статті 524 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за договорами, укладеними між резидентами на території України.

Правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц).

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №757/6367/13-ц.

Також встановлено, що у провадженні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа №204/8632/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними, припинення обтяження нерухомого майна та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 156-157).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року №204/8632/18 призначено у даній справі судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлені питання щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, розміру документально обґрунтованого щомісячного платежу, документального обґрунтування виконання банком оформлення з надання та погашення кредиту, щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту за додатковою угодою №1, розміру документально обґрунтованого щомісячного платежу відповідно до умов на момент укладення додаткової угоди №1.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказана вище цивільна справа №204/8632/18 призначена до судового розгляду на 09.04.2024 року. Остаточне судове рішення у справі не ухвалене.

Щодо обґрунтування відповідача у його письмових поясненнях висновком судової економічної експерти в матеріалах зазначеної вище цивільної справи №204/8632/18, колегія зазначає наступне.

Зважаючи на зміст ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року №204/8632/18 про призначення судової економічної експертизи, питання щодо розміру заборгованості за кредитним договором №DNU0GK00000624 від 13.09.2005 року поставлені не були.

Отже, твердження відповідача про необхідність врахування висновків судової економічної експертизи у справі №204/8632/18 є недоведеним.

Крім того, в суді першої інстанції клопотання про призначення відповідної судової експертизи у даній справі не заявлялось. При цьому, відповідач був обізнаний про розгляд справи місцевим судом, подав письмовий відзив на позовну заяву.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Колегія звертає увагу, що ОСОБА_1 не заперечує факти підписання та укладення з АТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору №DNU0GK00000624 від 13.09.2005 і додаткової угоди №1 від 15.01.2014 до нього, а також факту отримання кредитних коштів на придбання квартири за умовами цього договору.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року викладено висновок про те, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Матеріали справи за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостідозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Сама по собі взаємопов`язаність справ не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи №204/8632/18, суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті справи №204/7787/21 про стягнення заборгованості.

Як свідчать матеріали справи, що розглядається, предметом спору є матеріально-правова вимога АТ КБ «ПриватБанк», яке звернулось до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,що виникла в результаті неналежного виконання умов кредитного договору.

Предметом позову у справі №204/8632/18, яку розглядає Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська,є вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, про визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними.

Зважаючи на вищевикладене, оспорювання факту дійсності кредитного договору не свідчить про неможливість розгляду цієї справи, зважаючи на презумпцію правомірності правочину, визначену приписами статті 204 ЦК України.

Відповідно до статті 367 ЦПК України обов`язком суду апеляційної інстанції є перевірка законності та обґрунтованості прийнятого місцевим судом рішення у справі, тоді як наслідки подальшого визнання недійсним умови договору позики визначені ЦК України.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року в справі №910/3980/16.

Колегія зауважує, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 910/5425/18 та від 20 червня 2019 року в справі №910/12694/18.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що зібрані у даній справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду; враховуючи, що дана цивільна справа перебуває у провадженні з листопада 2021 року, - судом не встановлено неможливості розгляду даної цивільної справи до набрання законної сили судовим рішенням у зазначеній вище справі №204/8632/18. Крім того, клопотання про зупинення провадження у розглядуваній справі в апеляційному суді не заявлено.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у пункті 56 постанови від 17 січня 2024 року у даній цивільній справі №204/7787/21 (а.с. 193 зворот).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи (ч. 5 ст. 411 ЦПК України.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, залишивши поза увагою погодження між сторонами договору про збільшення позовної давності та обов`язок позичальника погашати заборгованість щомісячними платежами. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. ст. 141 ЦПК України).

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, на відповідача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при поданні позовної заяви (30904,25 грн) та апеляційної скарги (46356,38 грн) пропорційно задоволеним позовним вимогам (34,29%) в сумі 26492,67 грн (а.с. 23, 24, 85).

На позивача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору при поданні касаційної скарги (61808,50 грн), пропорційно залишеним без задоволення вимогам (65,71%) в сумі 40614,37 грн (а.с. 148, 169).

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) різницю сум на користь ОСОБА_1 у розмірі 14121,70 грн. (40614,37 грн - 26492,67 грн).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором №DNU0GK00000624 від 13.09.2005 року, станом на 06.09.2021 року, по тілу кредиту в сумі 23408,01 дол. США та пеню в розмірі 2835,24 дол. США, а всього 26243 (двадцять шість тисяч двісті сорок три) дол. США 25 центів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 14121 (чотирнадцять тисяч сто двадцять одна) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова