У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.08.2024 Справа №2-1471/07 Провадження №4-с/607/33/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.,

з участю секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Заплітна Ірина Анатоліївна на бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

19.06.2024 ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Заплітна І.А. через систему «Електронний суд» звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із скаргою на бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту з майна.

В обґрунтування скарги зазначав, що 18.05.2007 Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист № 2-1471 про вселення ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дочкою в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні житлом, який було звернено до виконання, у зв`язку із чим Першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції 21.06.2007 року відкрито виконавче провадження № 4042625. В процесі виконання цього виконавчого документа 19.07.2007 винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , оголошення заборони на його відчуження та внесено відомості до Держаного реєстру речових прав; обтяження № 26305029. В подальшому, 24.12.2007 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, однак арешт знято не було. Скаржник звертає увагу, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вже більше 10-ти років не проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Більше того, ОСОБА_2 знята з реєстрації, а ОСОБА_3 згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.02.2022 у справі №607/23588/21 визнана такою, що втратила право на користування вказаним вище житлом.

У травні 2024 року він звернувся до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який є правонаступником Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції із заявою про скасування арешту мого майна, на що отримав відповідь, що Тернопільський ВДВС ЗМУ МЮ не має правових підстав для зняття арешту з майна чи вилучення обтяження щодо арешту мого майна, накладеного згідно Постанови від 24.12.2007, оскільки у державного виконавця відсутні відомості щодо виконання вказаного вище виконавчого документа, а виконавчі провадження, передані до архіву зберігаються три роки, тобто, фактично йому було відмовлено у скасуванні такого арешту.

Таким чином, скаржник вважає наявність арешту неправомірним, оскільки це безпідставно обмежує його права, а тому просить суд: визнати неправомірною бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо скасування арешту з майна; зобов`язати Тернопільський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції здійснити дії щодо скасування арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 19.07.2007 у виконавчому провадженні щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1471, виданого 18.05.2007 Тернопільським міськрайонним судом.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.06.2024 вказану скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

В судове засідання скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Заплітна І.А. не з`явились, проте адвокат Заплітна І.А. подала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги скарги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Представник Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Квасницька Г.В. в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце неодноразово повідомлялись у встановленому законом порядку, шляхом надіслання їм судової повістки про виклик до суду. Про причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

У відповідності до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, суд доходить висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.03.2007 у справі № 2-1471/2007, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено, вселено ОСОБА_2 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 і їх малолітній дочці ОСОБА_3 в користуванні житлом за адресою АДРЕСА_2 .

Як вбачається з довідки Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.06.2024, відповідно до наказу № 127 від 01.11.2016 про знищення справ цивільного провадження, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в квартиру та усунення перешкод в користуванні житлом під порядковим номером 2-1471/2007 знищена.

21.06.2007 постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Сапрун Ю.С. відкрито виконавче провадження № 4042625 (далі ВП №35233067), з примусового виконання виконавчого листа № 2-1471/2007 виданого 18.05.2007 Тернопільським міськрайонним судом про вселення ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дочкою в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні житлом.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 48005490 від 19.11.2015, вбачаться що державним реєстратором Гринда О.Я. реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 4042625, виданої 19.07.2007 Першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, внесено запис про обтяження арешт нерухомого майна, яка належить ОСОБА_1 , опис предмета обтяження все нерухоме майно.

Відповідно до листа Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 99934 від 11.06.2024, на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 4042625 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1471 виданого 18.05.2007 Тернопільським міськрайонним судом про вселення ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дочкою в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні житлом. В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем 20.07.2007 винесено постанову про арешт майна боржника відомості про який державним реєстратором Семенчук К.І. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 12132657. 19.07.2007 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 24.12.2007 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому, перевіркою бази даних АСВП встановлено, що у державного виконавця відсутні відомості щодо виконання вище вказаного виконавчого документа. Окрім цього, відповідно до п.1, 2, 4 Розділу XI Правил передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення. Таким чином, ОСОБА_1 повідомлено, що в державного виконавця відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника.

Згідно з відповіді Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 1285/28-03 від 02.07.2024, згідно реєстру Тернопільської міської територіальної громади та картотеки переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01.08.2012 по 31.03.2016 та за період виконання відділом повноважень з 04.04.2016 по 21.06.2024 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 04.05.2018; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.09.2005. Інформація про реєстрацію інших осіб за вказаною адресою у відділі відсутня.

Як слідує з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.02.2022 у справі № 607/23588/21, позов ОСОБА_1 задоволено та визнано ОСОБА_3 , зареєстровану за адресою АДРЕСА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки правовідносини пов`язані з оскарженням дій державного виконавця за період 2007 року, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIVв редакції від 21.04.1999.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб)це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За змістом 38 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті19, частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно з ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

За даними Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 4042625 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1471 виданого 18.05.2007 Тернопільським міськрайонним судом. В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем 19.07.2007 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 24.12.2007 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому, перевіркою бази даних АСВП встановлено, що у державного виконавця відсутні відомості щодо виконання вище вказаного виконавчого документа.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 2/0301/806/11 від 13.07.2022 зауважив, «що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, визначене ст. 2 ЦПК України, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі викладеного, враховуючи, що виконавче провадження № 4042625 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1471 виданого 18.05.2007 Тернопільським міськрайонним судом завершене та в суду відсутні відомості про майнові претензії з боку стягувача, наявність протягом тривалого часу (більше 17 років) не скасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, суд вважає, що збереження оскаржуваного арешту нерухомого майна ОСОБА_1 є невиправданим за встановлених обставин справи та порушує право власності останнього на належне йому майно.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верхового Суду від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11.

За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт нерухомого майна ОСОБА_1 внесеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 4042625, виданої 19.07.2007 Першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, а тому скарга у цій частині підлягає до задоволення.

Водночас, щодо вимоги скарги про визнання неправомірною бездіяльності Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, то суд зазначає, що у даній справі відсутні будь які відомості про виконавче провадження № 4042625 в межах якого було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 4042625, видану 19.07.2007 Першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, оскільки таке знищене, як і відсутні відомості про те, що виконавче провадження у було завершене з підстав, які б зобов`язували державного виконавця зняти арешт з майна боржника, а відтак суд не вбачає правових підстав для визнання неправомірною бездіяльності посадових осіб виконавчої служби щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , а тому у цій частині скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. 2, 18, 247, ч. 2, 258-261, 353, 354, 447 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Заплітна Ірина Анатоліївна на бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту з майна, задовольнити частково.

Зобов`язати Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) внесений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 4042625, виданої 19.07.2007 Першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду, в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 15.08.2024.

Головуючий суддя Н. Р. Кунець