ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Черкаси

Справа № 702/555/23
Провадження № 22-ц/821/113/24
категорія 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У 29 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .

Свої вимоги мотивувала тим, що 08 травня 1993 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб. При спільному подружньому проживанні у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , яка на даний час є повнолітня.

Спільне подружнє проживання з відповідачем у них не склалось, а тому з жовтня місяця 2018 року вони разом однією сім`єю не проживають. Причиною розпаду їхньої сім`ї є те, що відповідач має неврівноважений характер, постійно влаштовував сварки, при яких ображав позивачку, обзивав нецензурними словами, негативно впливав на її моральний стан та психіку. не забезпечував сім`ю матеріально, натомість позивачка одна, протягом одного року, утримувала себе та доньку. Зловживає спиртними напоями, має залежність до азартних ігор. Відповідач має постійні борги.

Всі дані обставини в сукупності призвели до того, що разом проживати вони не можуть, подружні стосунки між ними фактично припиненні, їх відновлення є недоцільним.

Просила суд шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 08 травня 1993 року виконавчим комітетом Текучанської сільської ради Уманського району Черкаської області розірвати. Після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « ОСОБА_4 ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 18 жовтня 2023 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 08.05.1993 року Текучанською сільською радою Уманського району Черкаської області, актовий запис № 5 (свідоцтво серії НОМЕР_1 ), розірвано.

Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище « ОСОБА_4 ».

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки позивач наполягає на розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 подав до Черкаського апеляційного суду скаргу, в якій просить рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 18.10.2023 року скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, є необґрунтованим та не є законним.

До матеріалів позовної заяви позивачкою додано тільки свідоцтво про одруження та копію паспорта. Свідоцтво про одруження підтверджує сам факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази обґрунтування позовних вимог. Як це вимагає п. 5 ст. 175 ЦПК України, а саме зазначення доказів, що підтверджують обставини, на які посилається ОСОБА_1 .

Зазначає, що рішення суду ухвалене тільки на голослівних висловах позивачки, які нічим не підтвердженні.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 , зазначено, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними й такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Вказує, що з відповідачем ОСОБА_2 вони не проживають як сім`я з жовтня 2018 року, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають.

Крім того, ОСОБА_2 за період подружнього проживання мав пагубні звички, а саме: прихильність до алкоголю, ігри в карти та автомати, численні борги, відсутність заробітної плати, тижнями додому не являвся та байдужість до існування доньки, з якою він не підтримує зв`язки.

Звертає увагу на те, що категорично заперечує проти надання терміну на примирення, оскільки з відповідачем стали чужими людьми і спільне проживання з ним суперечить інтересам позивача.

Просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

19 лютого 2024 року ОСОБА_2 скерував до суду заяву в якій зазначив, що в судове засідання прибути не може, оскільки проходить службу в Збройних Силах України та просив його апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Апеляційним судом встановлено, 08.05.1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстрований Текучанською сільською радою Уманського району Черкаської області , актовий запис № 5 (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на час розгляду справи в суді є повнолітньою.

На час подачі позову до суду малолітніх та неповнолітніх дітей сторони не мають.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, шлюбні відносини між ними припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть та збереження їх шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам сторін та моральним засадам суспільства.

Згідно статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно частини другої статті 104 та частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Таким чином шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише одного із подружжя продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання його права вимагати розірвання шлюбу.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, тому за відсутності обставин, які б свідчили про можливість збереження шлюбу сторін, доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними.

Твердження апелянта про те, що суд не вжив заходів щодо примирення сторін, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя».

У справі, що переглядається, апелянт не навів наявності обставин, які свідчать про реальну можливість примирення сторін. Лише бажання відповідача примиритись з позивачкою заради їх майбутнього при небажанні позивачки зберігати шлюб, який є фактично припиненим, не є достатніми підставами для надання строку для примирення сторін, а суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя.

По справі встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально та подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивача і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову про розірвання шлюбу, оскільки такий існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін відсутні, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.

Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Оскільки судом першої інстанції достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, наявність в них малолітньої дитини, час припинення між ними шлюбних відносин, мотиви розірвання шлюбу та дійсні причини позову, які у своїй сукупності свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу і сім`ї є неможливим, суперечить їх інтересам, враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, а також відсутність наявних перешкод, передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність підстав для розірвання шлюбу.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 21 лютого 2024 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко