Справа № 344/4833/24
Провадження № 2-о/344/162/24
УХВАЛА

19 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Кіндратишин Л.Р., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб : Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, зобов`язання до вчинення дій -

ВСТАНОВИЛА:

Заявниця звернулася із заявою в порядку окремого провадження, у якій просить : встановити, що вона яка 10.11.1986 і саном на 24.08.1991 постійно проживала на території України, набула громадянства з 24.08.1991; зобов`язати відділ ДРАЦС у м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в актовий запис про народження її доньки ОСОБА_2 - №182 від 30.10.2001, а в графі «мати» в рядку громадянство зазначити громадянство «громадянка України»; встановити, що її донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м. Авдіївка Донецької області є громадянкою України з народження; зобов`язати УДМС України в Івано-Франківській області видати документ про набуття громадянства України ОСОБА_1 , з 24.08.1991 і перебування нею громадянстві України станом на 13.09.2001, тобто на день народження її доньки.

14.03.2024 справа надійшла до суду та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана судді Кіндратишин Л.Р.

Вивчивши матеріали заяви, вважаю, що справу слід направити за підсудністю з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26 - 30 ЦПК).

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Питання про підсудність справ визначається Цивільним процесуальним кодексом України.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Водночас, суд наголошує, що терміни «місце проживання (перебування, знаходження)» чинне законодавство пов`язує саме з зареєстрованим у встановленому Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» порядку проживанням особи, а не за її фактичним перебуванням.

Звертаючись до суду з даною заявою, заявник вказує, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надає договір оренди житла від 14.02.2024 з терміном дії до 14.08.2024. Проте, як зазначає заявник, і це вбачається з матеріалів заяви, вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; а заінтересована особа - ОСОБА_2 АДРЕСА_3 .

З відповіді №495288 від 15.03.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру- адреса реєстрації місця проживання заявника - АДРЕСА_2

Разом з тим, як вбачається з долучених документів до матеріалів заяви, заявником надано дозвіл на тимчасове проживання в м.Тюнгерсгайм, виданий 17.03.2022 та дійсний до 16.03.2024.

Так, місцем проживання (перебування) заявника в даному випадку є зареєстроване у встановленому законом порядку місце його проживання, що кореспондується з положеннями ст. 29 ЦК України та Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

При цьому суд зазначає, що договір про оренду житла не є документом, що офіційно підтверджує зареєстроване місце проживання чи перебування особи. Сама по собі наявність договору оренди не може свідчити, що вказана у договорі адреса є зареєстрованим місцем перебування заявника. Заявником не надано належних та допустимих доказів проходження передбаченої Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», а також Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07.02.2022 процедури реєстрації місця перебування.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України». Так, ЄСПЛ наголосив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Правова позиція ЄСПЛ у вказаній справі дозволяє виокремити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

З наведеного вище вбачається, що розгляд справи судом з порушенням правил територіальної юрисдикції є порушенням права особи на справедливий суд (ч. 1 ст. 6 Конвенції).

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

Отже, заявнику слід надати докази зареєстрованого місця перебування заявника.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 2, 4-5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до п. 5.26 ДСТУ 4163:2020, відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії.

Натомість, в порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ч. 2 ст. 95 ЦПК України, позивачем подані суду копії доказів, які не засвідчені належним чином.

Заявник повинен надати засвідчені власноручним підписом копії письмових доказів, оригінали яких у неї є; подати за наявності копії письмових доказів, яких у неї немає, зазначивши, в якого учасника такі докази можуть бути витребувані судом, або заявити клопотання про витребування таких доказів.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 95 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З врахуванням викладеного, заяву слід залишити без руху та зобов`язати позивача усунути недоліки, зазначені в ухвалі суду протягом десяти днів з дня отримання ухвали шляхом: надання належних доказів про зареєстроване місце проживання ( перебування); долучення належним чином засвідчених копій документів долучених до позовної заяви, для суду та відповідача.

У випадку не усунення недоліків заява вважатиметься неподаною і буде повернута.

Керуючись ст.ст. 95, 175, 177, 185, 260 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб : Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, зобов`язання до вчинення дій - залишити без руху.

Надати заявнику десятиденний строк з дня отримання ухвали для виправлення вказаного недоліку.

Роз`яснити заявнику, що у випадку невиконання вимог даної ухвали, заява вважатиметься неподаною та буде повернута.

Копію ухвали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню.

Суддя Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.