СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

пр. № 6/759/276/24

ун. № 2-278-1/10

15 травня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Марченко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Величко Р.С., заінтересована особа: Акціонерний банк "Київська Русь", боржник: ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти,

ВСТАНОВИВ:

Заявник, 27.03.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти, заінтересована особа: Акціонерний банк "Київська Русь", боржник: ОСОБА_1 , в якому просить суд надати дозвіл на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають неповнолітні діти, яке належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), а саме частини квартири АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовано тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-278-1/10 від «11» травня 2010, документ видав: Святошинський районний суд міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного банку «Київська Русь» заборгованість за договором кредиту в розмірі 8500000 грн., заборгованість по відсоткам в розмірі 1770361 грн. 12 коп., пеню за прострочення погашення кредиту в розмірі 831583 грн. 33 коп., штраф за прострочення погашення відсотків в розмірі 166151 грн. 39 коп., судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн., а всього - 11269825 грн. 84 коп.

21.02.2011 року державним виконавцем у відповідності до вимог ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, яку направлено сторонам виконавчого провадження до виконання, та до відома.

06.11.2012 року державним виконавцем прийнято постанову про розшук майна боржника.

01.08.2022 року державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника в межах суми 12396808,42 грн. та направлено в усі діючі банки до виконання, сторонам до відома.

В ході вчинення виконавчих дій встановлено, що боржнику на праві власності належить частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

До служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації направлено запит державного виконавця від 22.01.2024 щодо надання дозволу на примусову реалізацію частини квартири АДРЕСА_1 , право користування яким має неповнолітня дитина.

Згідно листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.02.2024 № 109-1120 орган опіки та піклування згоду на примусову реалізацію зазначеної квартири, де правом користування наділені малолітня дитина, не надає, що змусило заявника звернутися до суду.

Згідно ч. 11 ст. 440 ЦПК України суд негайно розглядає подання державного, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного, приватного виконавця.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Величко Р.С. у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-278-1/10 від «11» травня 2010, документ видав: Святошинський районний суд міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного банку «Київська Русь» заборгованість за договором кредиту в розмірі 8500000 грн., заборгованість по відсоткам в розмірі 1770361 грн. 12 коп., пеню за прострочення погашення кредиту в розмірі 831583 грн. 33 коп., штраф за прострочення погашення відсотків в розмірі 166151 грн. 39 коп., судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн., а всього - 11269825 грн. 84 коп.

21.02.2011 року державним виконавцем у відповідності до вимог ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, яку направлено сторонам виконавчого провадження до виконання, та до відома.

06.11.2012 року державним виконавцем прийнято постанову про розшук майна боржника.

01.08.2022 року державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника в межах суми 12396808,42 грн. та направлено в усі діючі банки до виконання, сторонам до відома.

В ході вчинення виконавчих дій встановлено, що боржнику на праві власності належить частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

До служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації направлено запит державного виконавця від 22.01.2024 щодо надання дозволу на примусову реалізацію частини квартири АДРЕСА_1 , право користування яким має неповнолітня дитина.

Згідно листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.02.2024 № 109-1120 орган опіки та піклування згоду на примусову реалізацію зазначеної квартири, де правом користування наділені малолітня дитина, не надає.

Отже фактично органом опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації відмовлено в наданні дозволу на реалізацію вказаного майна.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

ЄСПЛ вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

При цьому ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Проте матеріали заяви державного виконавця не містять відомостей про наявність або відсутність у боржника коштів на рахунках у банківських установах, доказів здійснення державним виконавцем запитів з цього приводу в передбаченому законом порядку, як і запитів з метою з`ясування інформації щодо отримання боржником доходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження

№ 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти.

Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22).

За матеріалами справи встановлено, що в квартирі, надати дозвіл на звернення стягнення частки на яку просить державний виконавець, зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (дата реєстрації дитини за спірною адресою державним виконавцем не з`ясовувалась).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; частина;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; частина;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; частина;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; частина.

При цьому орган опіки та піклування, посадові особи якого несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, відмовив у наданні відповідного дозволу.

З огляду на викладене, враховуючи, що державним виконавцем не з`ясовано наявність або відсутність у боржника коштів на рахунках у банківських установах, не з`ясовано інформації щодо отримання боржником доходу та зважаючи, що матеріали заяви не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що права малолітньої дитини не будуть порушені в разі звернення стягнення на частину квартири, в якій зареєстрована малолітня дитина, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви державного виконавця.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 76-80, 89, 258-260, 354, 440 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Величко Р.С., заінтересована особа: Акціонерний банк "Київська Русь", боржник: ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти.

Апеляційна скарга може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Суддя: Ключник А.С.