Номер провадження: 22-ц/813/562/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Назарова М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Лупши В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_10 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Куриленко О. М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заяви та обставини справи

31.05.2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким: визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,І сках ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути Відповідачів на користь Позивача судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

Свої вимоги мотивує тим, що 05 травня 2021 року ОСОБА_1 з урахуванням положень статті 47 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження», Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29 вересня 2016 року, придбала з прилюдних торгів предмет іпотеки, а саме: шестикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на праві приватної власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року, справа № 2-1684/07, відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 537087 від 05 травня 2021 року по лоту №456615, про що свідчить Акт приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про реалізацію предмета іпотеки від 14 травня 2021 року, ВП №58790513. Стверджує, що після оформлення права власності за собою, їй стало відомо, що у придбаній квартирі залишилися зареєстровані особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІсхакНасріБарго, ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Відповідачі у добровільному порядку з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не зняті, чим здійснюють значні перешкоди позивачу, як власнику у користуванні нерухомим майном. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, як власника нерухомого майна, та просити суд визнати відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 в рівних частках понесені судові витрати, а саме судовий збір за подання позовної заяви, в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім грн., 00 коп.) гривень.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що з матеріалів справи та позиції представника відповідача по справі, відповідачі у добровільному порядку з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не знялись, чим здійснюють перешкоди позивачу, як власнику у користуванні нерухомим майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. (Правова позиція викладена в Постанові ВСУ по справі № 6-158цс14 від 05.11.2014 року). Суд критично оцінював доводи представника відповідача, які зводяться до відсутності правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла, адже предметом позову по даній справі не є виселення відповідачів, а визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Судом також враховано, що відповідно до обставин встановлених в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року по справі № 520/16369/13-ц, відповідно до акту приватного виконавця від 08 травня 2019 року в ході проведення виконавчих дій за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що у вказаній квартирі постійно мешкає донька ОСОБА_2 - ОСОБА_13 , інші зареєстровані особи за вказаною адресою не мешкають тривалий час, знаходять за кордоном. Вирішуючи питання по суті, суд не приймав до уваги посилання представника відповідача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц щодо того, що спірна квартира була придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем, який повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власників разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітні діти. Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Приходячи до такого висновку, суд враховував, що предметом розгляду у вказаній справі є усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення, натомість як у даній справі мова йде лише про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а твердження представника відповідача про те, що задоволення позову має фактичним наслідком виселення відповідачів зі спірної квартири є передчасним та носить характер припущення. З огляду на вказане, суд вважав що вимоги позивача в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник відповідачки звернулась з апеляційною скаргою відповідно до якої просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2021 року та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначав, що фактично Позивач наводить правове обґрунтування позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки та членів його сім?ї. Однак, заявляє іншу позовну вимогу (визнання відповідачів такими, що втратили право користування). Вважали, що зазвичай така позовна вимога висувається в порядку статті 72 ЖК УРСР до відповідачів, які тривалий час не користуються житловим приміщенням, в якому зареєстровані, не проживають в ньому, не несуть тягар його утримання, не приймають участі у сплаті комунальних платежів. Оскільки відповідачі не проживають в певному жилому приміщенні, відсутня і необхідність їх виселяти з нього. В нашому випадку ситуація інша, оскільки відповідачі проживають в спірній квартирі і для захисту майнових прав позивача існує єдиний правильний спосіб судового захисту - усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки, та членів його сім?ї. Окрім того, суд першої інстанції помилково вважав ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року по справі № 520/16369/13-ц належним доказом, що має значення для вирішення спору у справі, вважаючи встановленими обставини, що у спірній квартирі постійно мешкає донька ОСОБА_2 - ОСОБА_13 , а інші зареєстровані особи за вказаною адресою не мешкають тривалий час, оскільки вказана ухвала була скасована постановою Одеського апеляційного суду від 10.11.2020 року. Відтак, такі обставини не мають преюдиційного значення при вирішенні даної справи. При цьому, позивач намагається досягти мети виселення відповідачів шляхом використання рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Такий неправильний спосіб судового захисту свого права позивач застосував свідомо, оскільки йому відома усталена судова практика у справах про виселення. А саме - при вирішенні спорів за вимогами нового власника житла про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки, вважали, що слід застосовувати положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначали, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв?язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Як зазначалося, право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Зазначали, що спірна квартири до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов?язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Вважали, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов?язані з виконанням зобов?язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов?язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб?єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. Зазначали, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 112,7 кв.м., житловою 73,5 кв.м., було придбано 16.03.2005 року за особисті кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, що міститься в матеріалах справи. В подальшому подружжям було проведено реконструкцію квартири, в результаті чого було збільшено загальну площу вказаної квартири до 210,2 кв.м.. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року по справі N?2-1684/07 було визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 KB.M.. І лише, 22.01.2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_14 надала Банку в іпотеку квартиру, загальною площею 210,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вважали, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення, із надання їм іншого постійного житла. Таким чином, оскільки спірна квартира придбана за особисті кошти позичальника, а не за кредитні, відповідно відсутні підстави для вислення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з іпотечної квартири, без надання їм іншого постійного житила. В свою чергу, розуміючи, що позов про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого постійного жилого приміщення не може бути задоволений судом, позивач замаскувала його під позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування майном, сподіваючись використати в подальшому це судове рішення для фактичного виселення відповідачів. Підсумовуючи викладене вважали, що за таких обставин позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування майном - не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством для даних правовідносин, і, як наслідок, не може бути задоволена судом.

Явка в судове засідання

Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією встановлено наступне.

22.01.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, про видачу ОСОБА_2 кредиту у розмірі 90 000, 00 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 0 від 22.01.2008 року, 22.01.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки реєстровий номер 145, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., відповідно до якого остання передала Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся з позовом до ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

23.02.2015 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення по справі № 520/16369/13-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та за зустрічними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту розірваним, договору іпотеки - припиненим. Судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 210,2 кв.м., в тому числі житловою 115,4 кв.м., що належить ОСОБА_16 в рахунок погашення загальної заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2007 року в сумі 775 053 грн. 52 коп. та застосовано спосіб реалізації нерухомого майна квартири у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ст.38 Закону України „Про іпотеку. Суд відстрочив виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання договору кредиту розірваним, договору іпотеки- припиненим суд відмовив.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.08.2015 року рішення Київського райсуду м.Одеси від 23.02.2015 року було змінено, з резолютивної частини рішення виключено посилання на відстрочку виконання судового рішення. В іншій частині рішення райсуду залишено без змін.

При примусовому виконанні виконавчого листа №520/16369/13-ц від 16.02.2016 року, виданого Київським районним судом м. Одеса про звернення стягнення на предмет іпотеки - на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 кв.м., в тому числі житловою 115,4 кв.м., в межах виконавчого провадження 58790513, Київським районним судом м. Одеси було постановлено ухвалу від 17.12.2019 року, якою встановлено спосіб виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеса, виданого 16.02.2016 року №520/16369/13-ц - шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження предмета іпотеки за договором іпотеки від 22.01.2008 року за реєстровим №145, а саме квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 кв.м., в тому числі житловою 115,4 кв.м., що належить ОСОБА_18 в якій зареєстровані діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

05.05.2021 року ОСОБА_1 , з урахуванням положень статті 47 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження», Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2831/5 від 29 вересня 2016 року, придбала з прилюдних торгів предмет іпотеки, а саме: шестикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_2 , на праві приватної власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року, справа №2-1684/07, відповідно до протоколу проведення електронних торгів №537087 від 05 травня 2021 року по лоту №456615, про що свідчить Акт приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про реалізацію предмета іпотеки від 14 травня 2021 року, ВП №58790513.

На підставі вищевказаного Акту, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Жосан Т.І. 18 травня 2021 року видано Свідоцтво про право власності реєстровий номер 914.

Згідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу №257046008, дата формування витягу 18 травня 2021 року, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме: квартири загальною площею 210,2 кв.м., житловою площею:115,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки (виписка із домової книги про склад сім`ї та прописки) від 23.04.2019 року №5, у вказаній квартирі залишилися зареєстровані особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Згідно із ч. ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Відповідно доч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності та закріплює право власника володіти, користуватись, розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Крім того, з моменту припинення права власності, також припиняється правомочність користування житловим приміщенням, яка нерозривно пов`язана з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім`ї попереднього власника, оскільки воно є похідним.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідна правова позиція підтримана у правових висновках викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15) та у Постанові Верховного Суду України від 01.03.2016 року.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 листопада 2016 р. по справі № 6-709цс16 зазначив, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим, згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі , зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Відповідно до матеріалів справи та позиції представника відповідача по справі, відповідачі у добровільному порядку з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не знялись, чим здійснюють перешкоди позивачу, як власнику у користуванні нерухомим майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. (Правова позиція викладена в Постанові ВСУ по справі № 6-158цс14 від 05.11.2014 року).

Суд першої інстанції критично оцінював доводи представника відповідача, які зводяться до відсутності правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла, адже предметом позову по даній справі не є виселення відповідачів, а визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з якими погоджується судова колегія

Вирішуючи питання по суті, суд першої інстнації вірно не приймав до уваги посилання представника відповідача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц щодо того, що спірна квартира була придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем, який повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власників разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітні діти. Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Приходячи до такого висновку, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що предметом розгляду у вказаній справі є усунення перешкод у користуванні приватною власністю, натомість як у даній справі мова йде лише про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а твердження представника відповідача про те, що задоволення позову має фактичним наслідком виселення відповідачів зі спірної квартири є передчасним та носить характер припущення.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що судом першої інстанціїї вимоги позивача в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою підлягали задоволенню, оскільки і під час апеляційного перегляду знайшли своє підтвердження.

Доводи апелянта про те, що фактично Позивач наводить правове обґрунтування позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки та членів його сім?ї. Однак, заявляє іншу позовну вимогу (визнання відповідачів такими, що втратили право користування). Не є слушними на думку колегії так як основним цивільно процесуальним принципом є диспозитивність сторін у викладені обгрунтувань та вимог, а тому позивач вільний у цьому виборі .

Посилання апелянта на правову позицію - визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов?язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. На думку судової колегії є слушним і підтверджують правильний висновок суду першої інстанції враховуючи обставини справи (а.с.10).Такий вірний висновок протирічить висновку апелянта про те, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення, із надання їм іншого постійного житла.

Інші доводи апеляційної скарги є висловленням власної правової позиції, також є необґрунтованими належними та допустими доказами та матеріалами справи, тому не заслуговують на їх задоволення, при тому що судом першої інстанції надано належної правової оцінки суті даного спору.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко