Справа № 302/52/24
Провадження № 2/302/99/24
Номер рядка звіту 68
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2024 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді: Сидоренко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

15 січня 2024 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гренджа В.Ю., до відповідача ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, в якому позивачка ОСОБА_1 просить: 1) розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстровано 30.01.2020 року у виконавчому комітеті Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Україна, за актовим записом № 07; 2) після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « ОСОБА_3 »; 3) стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі 4000 (чотири тисячі) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначає, що 30.01.2020 року вона уклала з відповідачем шлюб. Від спільного подружнього життя у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_4 . Вказує, що спільне життя з відповідачем у них не склалося, на початку 2022 року відповідач ОСОБА_2 виїхав на заробітки до Чеської Республіки, де фактично проживає та працює і станом на теперішній час. З цього часу вони фактично припинили спільне проживання, мешкають окремо, зокрема відповідач в Чеській Республіці, а вона залишилася проживати разом з дитиною в Україні. Вже тривалий час вони шлюбних стосунків не підтримують, разом не проживають як сім`я, тому позивачка вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, її збереження вважає недоцільним, а примирення неможливим, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Також позивачка вказує, що відповідач матеріально сина не забезпечує, його вихованням не займається, кошти на утримання дитини не надає, хоча має таку можливість, оскільки працює та отримую щомісячну заробітну плату, а тому вона змушена звернутися до суду з даними позовними вимогами про стягнення з відповідача аліментів, розмір визначає в твердій грошовій сумі 4000 гривень щомісячно, до повноліття сином повноліття.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.01.2024 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачу ОСОБА_2 в ухвалі від 22.01.2024 було судом запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі з позовом і долученими до нього матеріалами відповідачу ОСОБА_2 доставлена на його електронну адресу 23.01.2024 року, що підтверджується довідками про доставку електронної відправки вкладень, які знаходяться в матеріалаїх справи (а.с.23,24).

14.02.2024 року відповідачем ОСОБА_2 до суду подано письмову заяву про визнання позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якій відповідач зазначає, що їх шлюб існує формально, спроби примиритися з дружиною позитивного результату не мали, а тому не заперечує проти розірвання шлюбу між ним та позивачкою ОСОБА_1 , також згідний сплачувати на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_5 аліменти у розмірі, який просить позивачка, заперечень з цього приводу немає. Також у зв`язку з визнанням ним позову, просить суд присудити з нього стягнення судового збору в розмірі 50% від суми, яка підлягає сплаті (а.с.27).

Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини у даній справі, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали шлюб, який 30 січня 2020 року зареєстрований виконавчим комітетом Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та у книзі реєстрації актів складено відповідний актовий запис № 07 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , оригінал якого міститься в матеріалах даної справи. Як вбачається з вказаного свідоцтва, після реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище дружини « ОСОБА_7 » змінено на прізвище « ОСОБА_3 » та оригінал свідоцтва про шлюб є в матеріалах даної справи (а.с.9).

Від подружнього життя сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, копія якого містяться в матеріалах справи (а.с.10), де в графі «батько» вказаний ОСОБА_2 , відповідач по справі, та батьківство щодо вказаної дитини відповідачем не оспорюється (а.с.10).

Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу.

Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено.

Крім того, оскільки позивачка ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Оскільки під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу у повному обсязі, що вбачається з його письмової заяви від 14.02.2024 року (а.с.27) та таке визнання не суперечить Закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу.

В частині заявлених прзивачкою ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешкає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що відповідачем не оспорюється та дані обставини підтверджуються довідкою Колочавської сільської ради за вих. № 26 від 10.01.2024 року, яка є в матеріалах справи (а.с.11) та з якої вбачається, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 має такий склад сім`ї, а саме: чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч.1 ст.179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Згідно положень ст.181 СК України способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі

Згідно ч.4 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу батька (матері) та/чи в твердій грошовій сумі.

Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", пункт 15 передбачає, що відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст..ст.198,199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками домовленості про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до приписів ч.1 ст.183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

З урахуванням вищевикладеного, повно і всебічно дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою ОСОБА_1 позовні вимоги в частині стягнення аліментів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, та з урахуванням позиції відповідача, який позовні вимоги ОСОБА_1 за викладеними у позові обставинами визнав повністю, про що подав заяву 14.02.2024 року про визнання позову, що відповідно до положень ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Крім того, враховуючи матеріальне становище відповідача, який є фізично здоровою та працездатною особою, хронічними хворобами не страждає, на обліку у вузьких спеціалістів медичних закладів не перебуває, особою з інвалідністю не являється, на користь інших осіб аліменти не сплачує, оскільки жодних доказів на спростування вищенаведених обставин суду не надано та відповідачем ОСОБА_2 не доведено, тому суд вважає, що відповідач на теперішній час має можливість сплачувати аліменти на малолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі 4000 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 15 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду є співмірним до потреб малолітньої дитини та відповідає таким засадам як справедливості, добросовісності, розумності й не суперечить доказам, які містяться в матеріалах справи.

У відповідності до приписів п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд визнав за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, а тому суд приходить до висновку, про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 судових витрат у виді 50 % судового збору, що становить суму 605,60 грн. та повернення позивачці ОСОБА_1 - 50 % судового збору, сплаченого нею при подачі позову до суду про розірвання шлюбу, загальний розмір якого становив 1211,20 грн., що підтверджується платіжним документом від 13.01.2024 року, який є у матеріалах справи (а.с.1).

Отже, враховуючи вищенаведене, відповідно до положень ст.ст.133,141 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати таким чином, а саме: з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. за пред`явлення до суду позову майнового характеру (про стягнення аліментів), оскільки позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за пред`явлення до суду позовних вимог в частині стягнення аліментів, відповідно до положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, відповідно до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним повернути позивачці ОСОБА_1 з державного бюджету - 50 % судового збору, сплаченого нею при пред`явленні позову немайнового характеру (про розірвання шлюбу), а саме: в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 20 копійок, згідно платіжної інструкції № 0.0..1 від 13.01.2024 року, копія якої є в матеріалах справи (а.с.1).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7,10,11,133,141,265-268,279 ЦПК України, ст. ст. 105, 110, 112, 180-184, 191 Сімейного кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити повністю.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 30 січня 2020 року виконавчим комітетом Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 07.

Прізвище позивача ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишити без змін « ОСОБА_3 ».

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) - аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - у твердій грошовій сумі 4000 (чотири тисячі) гривень щомісяця, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 15 січня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в цій частині підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області повернути позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) з Державного бюджету 50% судового збору, сплачений позивачкою згідно платіжної інструкції № 0.0..1 від 13.01.2024 року, а саме в сумі - 605 (шістсот п`ять) гривень 20 копійок.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі - 605 (шістсот п`ять) гривень 20 копійок.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір в розмірі - 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через Міжгірський районний суд Закарпатської області, відповідно до положень п.15.5 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення набирає законної сили згідно з ст.273 ЦПК України.

Суддя

Міжгірського районного суду Ю.В. СИДОРЕНКО

Закарпатської області