КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/9886/23 Головуючий у І інстанції - Матвєєва Ю.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/3557/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про стягнення пені за договором, -

установив:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «ВКФ Фарби Україна» про стягнення пені за договором.

Позовні вимоги вмотивував тим, що 07 лютого 2016 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав №89/3/ШК, за яким об`єкт нерухомості, майнові права на який передається, розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , кв. АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , загальною площею 64,41 кв.м.

Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 4 квартал 2016 року, загальна вартість майнових прав складає 966150,80 грн. в тому числі ПДВ 20% - 161025 грн.

Позивачем було сплачено повністю вартість майнових прав, а саме 966150,80 грн.

Відповідач порушив умови договору, не завершив будівництво житлового будинку, не ввів його в експлуатацію.

Так як відповідач в порушення зобов`язань не завершив будівництво житлового будинку та він не був введений в експлуатацію, позивач виконав зобов`язання в частині 100% оплати вартості об`єкту, тому позивач вважає, що на підставі положень ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» підлягає стягненню пеня в сумі 655919,78 грн. за період з 01 січня 2017 року по 13 березня 2023 року, нарахована на суму 966150,80 грн.

Просив суд, стягнути з відповідача на його користь неустойку у вигляді пені, а саме грошові кошти у розмірі 655919,78 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що умови укладеного договору між ним та відповідачем прямо трактують, що це договір, за яким одна сторона продавець, тобто відповідач, зобов`язується передати річ, товар, в даному випадку майнові права на об`єкт нерухомості у власність другій стороні - покупцеві, тобто позивачу.

В свою чергу, позивач зобов`язується прийняти цей товар і сплатити за нього певну грошову суму (ціну).

Вказує, що в даному випадку необхідно врахувати, що згідно преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів» регулює відносини виключно між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, в особливості встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів.

Неможливо стверджувати, що Договір купівлі продажу майнових прав №89/3/ШК від 07 лютого 2016 року є інвестицією у будівництво житлового будинку, оскільки за даним Договором ним було придбано виключно майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , будь-яке інвестування та залучення сплачених ним коштів на забезпечення будівництва та введення в експлуатацію умовами договору не передбачено.

Укладений договір купівлі-продажу №89/3/ШК від 07 лютого 2016 року нерухомості через майнові права відповідає ознакам споживчого договору, оскільки його предметом є набуття у власність товару у вигляді квартири, що в подальшому буде використовуватись ним для власних потреб.

Тобто, він є споживачем за Договором, а саме: результатів будівельної діяльності відповідача - об`єкту житлового будівництва, одиниці Договору.

Тобто, до цих відносин застосовується ЗУ «Про захист прав споживачів».

Просив суд, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 лютого 2016 року між ТОВ «ВКФ Фарби Україна» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір №89/3/ШК купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначає загальні положення про купівлю-продаж майнових прав.

Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками: квартиру №449,16 поверх, 3 секція, загальною площею 64,41 кв.м.

Згідно із п. 2.4. Договору, запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 4 квартал 2016 року.

Відповідно до п. 3.1. Договору, майнові права на об`єкт нерухомості за цим Договором передаються продавцем покупцеві шляхом підписання акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості.

Акт підписується сторонами не пізніше 60 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100% загальної площі об`єкта нерухомості, що визначена у п. 2.2 цього договору, введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію та здійснення розрахунків відповідно до п. 4.3. даного Договору.

Згідно із 3.3. Договору, сторони погоджуються, що у випадку часткової оплати вартості зазначеної площі об`єкта нерухомості, покупець не набуває права власності на частину майнових прав.

Відповідно до п. 4.2. Договору, загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості у день укладення цього договору складає 966150,80 грн., в тому числі ПДВ 20% - 161025 грн.

Згідно п.п. 4.3.1. Договору, сторонами визначено порядок розрахунків за Договором.

Відповідно до п. 5.4.1. Договору, покупець зобов`язується здійснити оплату майнових прав в порядку та на умовах, передбачених даним Договором.

Відповідно до довідки від 12 березня 2016 року про 100% фінансування згідно Договору №89/3/ШК від 17 лютого 2016 року, ОСОБА_2 сплатив продавцю 966150,80 грн., в тому числі ПДВ, що складає 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 загальною площею 64,61 кв.м.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що тлумачення абзацу 1 ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» свідчить, що ця норма не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав.

Таким чином, відсутні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, а з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Положеннями ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено,

що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція (пункт 7); споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання у натурі.

Пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Згідно із ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності.

Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі.

При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Згідно з приписами п. 17 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно

із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання

зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (абзац 1 ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Тлумачення абзацу 1 ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав.

Відповідно, прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Таким чином, зміст договору від 17 лютого 2016 року та тлумачення його дозволяють суду апеляційної інстанції зробити висновок про те, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав.

Договір купівлі-продажу майнових прав від 17 лютого 2016 року не містить елементів договору підряду чи договору про надання послуг.

При цьому, у відповідача не існувало грошового зобов`язання, а лише зобов`язання зарезервувати квартиру й передати її після введення будинку в експлуатацію, а кошти позивачем були сплачені ТОВ «ВКФ Фарби України» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відсутні підстави для застосування положень ч. 5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, є непереконливими, та такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, а також не впливають на правильність прийнятого рішення.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана