ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7445/24 Справа № 201/4727/24 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Деркач Н.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємство "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що з 01 серпня 2023 року вона працювала на 0,5 ставки лікаря акушера-гінеколога за основним місцем роботи у КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради". Наказом КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" №187-к від 04 квітня 2024 року вона звільнена з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним. Зазначає, що у вересні 2023 року під час відпустки, наданої за згодою сторін, вона поїхала до Німеччини, де отримала статус особи, що перебуває під тимчасовим захистом країни, про що повідомляла у своїх заявах про продовження відпустки від 26 жовтня 2023 року і 08 лютого 2024 року, продубльовано 14 лютого 2024 року. 15 лютого 2024 року вона отримала листа за підписом генерального директора КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" про те, що її заява про надання відпустки залишається без розгляду, що є порушенням ст. 7 цього Закону України "Про звернення громадян", оскільки заява була складена відповідно до вимог ст. 5 вказаного Закону. 01 квітня 2024 року на її електрону адресу надійшов лист №660/1 від 29 березня 2024 року"Про надання письмових пояснень" за підписом генерального директора КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради", в якому було зазначено, що відповідно до наказу КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" №128 від 29 березня 2024 року "Про службове розслідування" вона має до 01 квітня 2024 року (тобто в день надходження до неї цієї інформації) надати письмові пояснення з приводу відсутності на робочому місці з 14 лютого 2024 року. Позивач зазначила, що з наказом про службове розслідування, інформацією про склад дисциплінарної комісії, про підставу проведення службового розслідування у порушення вимог Порядку проведення службового розслідування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 13 червня 2000 року на її прохання також її ознайомлено не було. 04 квітня 2024 року вона на свою електронну адресу отримала наказ КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" №187-к від 04 квітня 2024 року про її звільнення. Позивач вказує, з 04 квітня 2024 року вона не працює. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі на 0,5 ставки лікаря акушера-гінеколога за основним місцем роботи у КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради", стягнути з КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 квітня 2024 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судові витрати віднести на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 28 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" просили у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення суду від 28 травня 2024 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України).

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 43 Конституції України - кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі».

У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2021 у справі № 212/9516/19 вказано, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022. Воєнний стан в Україні введено на всій території України та діє до теперішнього часу.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" главу XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: "Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану"

З огляду на вищевикладене положення Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", яка діяла в редакції до 19 липня 2022 року, у період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

Однак, 19 липня 2022 року статтю 12 Закону було викладено у новій редакції, частинами 2-4 якої передбачено, що у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі №761/170/23.

У справі встановлено, на підставі наказу КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" №381-к 01 серпня 2023 року ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря-акушера-гінеколога на 0,5 ставки у відділенні екстреної акушерсько-гінекологічної допомоги, на умовах неповного робочого часу, з оплатою праці за фактично відпрацьований час згідно штатного розпису (т.1 а.с.42).

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" з додатком на 1 арк. (т.1 а.с.13).

Відповідно до ч. 4 ст. 12 вказаного Закону у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Наказом КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" №593-к від 15 листопада 2023 року "З кадрових питань" (пп. 2.1 п. 2 наказу), керуючись ч. 4 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, тривалістю 90 календарних днів з 16 листопада 2023 року по 13 лютого 2024 року, приступити до роботи 14 лютого 2024 року (т.1 а.с.44-48).

15 лютого 2024 року за вх. № 230 від ОСОБА_1 надійшла наступна заява від 14 лютого 2024 року про надання їй відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п.4 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" з додатком на 1 арк. - копією закордонного паспорту з відміткою про виїзд за межі України (т.1 а.с.49,50).

Листом КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" № 366 від 15 лютого 2024 року ОСОБА_1 надана відповідь із роз`ясненнями про те, що відповідно до ч. 3 ст. 12 Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (із змінами) протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки", без зарахування часу перебування у такій відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки". Відповідно до частини 4 статті 12 цього Закон у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки". Згідно офіційних коментарів Мінекономіки до Закону України від 01 липня 2022 року № 2353-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", встановлено, що загальна тривалість відпусток (частин), яку працівник може вимагати надати відповідно до цієї норми (п.4 ст.12), не може перевищувати 90 днів протягом дії воєнного стану. Стосовно наданих позивачкою заяв, то 26 жовтня 2023 року надійшла перша заява про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст.12 Закону 2353-ІХ, з фото-підтвердженням із закордонного паспорту, що позивачка виїхали за межі території України. Згідно наказу КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" №593-к від 15 листопада 2023 року "З кадрових питань", керуючись п. 4 ст. 12 Закону №2353-ІХ позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період дії воєнного стану, тривалістю 90 календарних днів з 16 листопада 2023 року по 13 лютого 2024 року, приступити до роботи 14 лютого 2024 року. 14 лютого 2024 року надійшла друга заява позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п.4 ст. 12 Закону 2353-ІХ, з фото-підтвердженням із закордонного паспорту, що позивачка виїхала за межі території України. За результатами неодноразових роз`яснень під час спілкування в телефонному режимі сестрою медичною старшою ОСОБА_2 , начальником відділу юридичного забезпечення та управління персоналом ОСОБА_3 , позивачці було роз`яснено, що вона використала право на отримання відпустки за п. 4 ст.12 Закону України 2353-ІХ на підставі попередньої заяви від 26 жовтня 2023 року та неможливості отримання повторної відпустки за п. 4 ст.2. Разом з цим, позивачу запропоновано надання іншого виду відпустки без збереження заробітної плати за п. 3 ст. 12, але вона відмовилися, що відображено та підтверджено в переписці з нею у месенджері Viber. Враховуючи вищезазначене, заява позивачки від 14 лютого 2024 року залишається без розгляду та відповідач просить повідомити в найкоротші терміни щодо прийнятого нею рішення стосовно оформлення своєї подальшої відпустки. Повідомлено, що відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону № 2136-ІХ та її заяви від 14 лютого 2024 року відповідь надсилається на електронну адресу (т.1 а.с. 52, 53).

15 березня 2022 року (вх. 16.02.2024 №238) позивач ОСОБА_1 направила заяву, у якій вказувала, що наказом КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" від 15 листопада 2023 року №593-к їй надана відпустка за згодою сторін, що є фактично посиланням на п. 3 ст. 12 Закону № 2136-ІХ, тому вона вважає, що реалізації свого права на тримання відпустки без збереження заробітної плати у період дії воєнного стану на її вимог (а не за згодою сторін) вона не використала, повторно просила не порушувати її право та задовольнити її заяву (т.1 а.с.58, 59).

19 лютого 2024 року Листом КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" №388 Чернолевській Є.О. надана відповідь із аналогічними роз`ясненнями та повідомлено, що у листі від 16 лютого 2024 року позивачка потворно нагадує про надання відпустки за ч. 4 ст. 12 Закону, а із запропонованим правом на надання відпустки за ч. 3 ст. 12 Закон позивачка не скористалася (т.1 а.с. 61, 62).

Листами відповідача від 15 лютого 2024 року № 366, від 19 лютого 2024 року № 388, та перепискою у месенджері "Viber" підтверджено, що відповідачем запропоновано позивачці надати інший вид відпустки без збереження заробітної плати на підставі ч. 3 ст. 12 Закону №2136-ІХ (т.1 а.с. 54, 57).

19 лютого 2024 року КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" Листом №387 звернулися до Південно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з проханням надати індивідуальне роз`яснення стосовно подальших дій роботодавця стосовно даного працівника (т.1 а.с.63-65).

Листом №ПС/3.1/5588-24 від 21 березня 2024 року Південно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, надані роз`яснення про те, що у зв`язку з тим, що працівником використано право на відпустку без збереження заробітної плати згідно п. 4 ст. 12, де у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки", повторно надання відпустки згідно п.4 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2136-IX не передбачено. Таким чином, після закінчення 90 календарних днів відпустки без збереження зарплати, працівник має стати до роботи. Для цього необхідно видати наказ, у якому зазначити відповідний термін. Якщо роботодавець видав наказ і належним чином ознайомив з ним працівника, але працівник не приступив до роботи у визначений термін, то працівника можна звільнити за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул, при цьому з відповідним дотриманням оформлення цього факту (складання акту відсутності працівника на роботі, службове розслідування, письмові пояснення працівника тощо). Звільнення під час воєнного стану працівників з ініціативи роботодавця, зокрема за прогул (відсутність на роботі понад три години підряд), не заборонено. Разом з тим протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки", що зазначено у п.3 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2136-IX (т.1 а.с. 66, 67).

29 березня 2024 року на підставі Наказу №128 "Про створення тимчасової комісії для службового розслідування" КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" створено комісію для проведення службового розслідування щодо факту відсутності на роботі лікаря-акушера-гінеколога відділення екстреної акушерсько-гінекологічної допомоги ОСОБА_1 (т.1 а.с. 68).

01 квітня 2024 року завідувачем відділення екстреної акушерсько-гінекологічної допомоги складено доповідну записку про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці станом на 01 квітня 2024 року (т.1 а.с.69, 70).

01 квітня 2024 року на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачеві ОСОБА_1 надіслано Листа № 660/1 від 29 березня 2024 року з проханням надати пояснення щодо факту її відсутності на робочому місці з 14 лютого 2024 року в межах проведення службового розслідування до 01 квітня 2024 року та направлено копію листа Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо індивідуального роз`яснення (т.1 а.с. 95-98).

01 квітня 2024 року ОСОБА_1 надала пояснення про те, що на її звернення від 26 жовтня 2023 року про надання відпустки згідно п. 4 ст. 12 Закону України №2136 відповідачем була надана відпустка терміном 90 днів за згодою сторін, що відповідає п.3 ст.12 Закону. Таким чином вона жодного разу не використала своє право на відпустку без збереження заробітної плати, яка надається на її вимогу (т.1 а.с. 99, 100).

КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" у складі працівників від чотирьох до шести осіб складені Акти про відсутність на роботі лікаря акушера-гінеколога відділенням екстреної акушерсько-гінекології допомоги ОСОБА_1 від 14 лютого 2024 року № 1, 15 лютого 2024 року № 2, 16 лютого 2024 року № 3, 19 лютого 2024 року № 4, 20 лютого 2024 року № 5, 21 лютого 2024 року № 6, 22 лютого 2024 року № 7, 23 лютого 2024 року № 8, 26 лютого 2024 року № 9, 27 лютого 2024 року № 10, 28 лютого 2024 року № 11, 29 лютого 2024 року № 12, 04 березня 2024 року, 11 березня 2024 року, 18 березня 2024 року, 25 березня 2024 року (т.1 а.с.72-86).

У Табелях обліку використання робочого часу згідно цих актів у лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 наявна відмітка "НЗ" (т.1 а.с. 87-93).

02 квітня 2024 року складено Акт службового розслідування щодо перевірки факту відсутності на роботі лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 , згідно із яким комісією розглянуто вищевказані документи, а саме, рапорт завідувача відділенням екстреної акушерсько-гінекології допомоги ОСОБА_4 від 14 лютого 2024 року, погоджений медичним директором з акушерсько-гінекологічної допомоги ОСОБА_5 щодо не виходу на роботу лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 14 лютого 2024 року, акти про відсутність на роботі, табелі обліку використання робочого часу, переписку в месенджері "Viber", доповідну записку завідувача відділенням екстреної акушерсько-гінекології допомоги від 01 квітня 2024 року в рамках проведення службового розслідування. Комісією встановлено, КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" вжито вичерпний перелік заходів та неодноразово пропонувалось ОСОБА_1 скористатись іншим видом відпусток (п.3 ст.12 Закону 2136-ІХ) з метою оформлення належним чином трудових відносин, але ОСОБА_1 відмовилася та з 14 лютого 2024 року до роботи не приступила. Комісія дійшла висновку про звільнення позивача ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (т.1 а.с. 108-114).

03 квітня 2024 року, на запит відповідача КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради", профспілковим комітетом ППО КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" прийняте рішення, оформлене протоколом №13 про погодження звільнення ОСОБА_1 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (т.1 а.с. 116).

Наказом КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" № 187-к від 04 квітня 2024 року "Про звільнення лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 " ОСОБА_1 звільнено згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (т.1 а.с. 117-122).

Супровідними листами КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" на електронну адресу ОСОБА_1 направлено 04 квітня 2024 року №713 копію наказу від 04 квітня 2024 року №187-к з проханням ознайомитись та надіслати фото підтвердження; 04 квітня 2024 року №714 - лист про необхідність отримання трудової книжки. Також було роз`яснено, що ОСОБА_1 може надати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою. У письмовій згоді надати поштову адресу на території України. Разом з цим, пересилати трудову книжку за кордон заборонено пунктом 37 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (т.1 а.с. 83, 84).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що за період часу з 16 листопада 2023 року до 13 лютого 2024 року відповідач, за заявою позивача надавав їй відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів, передбачену ч. 4 ст. 12 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", та з 14 лютого 2024 року позивачка мала стати до роботи, про що була достеменно обізнана, однак не приступила до роботи, поважність причин відсутності на робочому місці вона не довела, тобто, здійснила прогули в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Судом першої інстанції вірно не взято до уваги посилання позивача на те, що наказом КП "Регіональний медичний центр родинного здоров`я" Дніпропетровської обласної ради" №593-к від 15 листопада 2023 року їй надана відпустка за згодою сторін, що є фактично посиланням на п. 3 ст. 12 Закону № 2136-ІХ, оскільки у наказі є чітке посилання саме на ч. 4 ст. 12 Закону № 2136-ІХ. Позивач у своїй заяві про надання цієї відпустки просила надати відпустку за ч. 4 ст. 12 Закону. Ані у заяві, ані у вказаному наказі не зазначено про "згоду сторін".

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивача ОСОБА_1 було звільнено відповідачем з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідності до вимог чинного законодавства.

За таких обставин, встановивши обставини справи, оцінивши належність та допустимість доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог, наявність підстав для поновлення позивача на роботі є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду, неправильного застосування норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Н.М.Деркач

О.В. Свистунова