суддів Ткача І. В., Гриціва М. І.
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 366/3222/21 (провадження № 14-169цс23)
Велика Палата Верховного Суду розглянула в порядку спрощеного позовного провадження справу № 366/3222/21 (провадження № 14-169цс23) за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» (далі - ДСП «ЦППРВ»), Державного агентства України з управління зоною відчуження (далі - ДАЗВ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17.05.2023.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 22.05.2024 у справі № 366/3222/21 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 17.05.2023 - без змін.
Залишаючи без змін постанову апеляційного суду, Велика Палата Верховного Суду у питанні визначення правового статусу в. о. керівника підприємства виходила з того, що під поняття «керівник підприємства», враховуючи функціональні повноваження, підпадають особи, які виконують обов`язки організаційно-розпорядчі (керівництво трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності) чи адміністративно-господарські (обов`язки з управління або розпорядження державним майном).
Особа, яка тимчасово виконує обов`язки керівника підприємства за вакантною посадою, тобто «виконувач обов`язків директора підприємства», а також особа, яка на постійній основі обіймає посаду керівника підприємства, тобто «директор (генеральний директор) підприємства» підпадають під загальне поняття «керівник підприємства» (пункти 50, 51).
Також у пункті 62 указаної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за загальним правилом, призначення на вакантну посаду керівника державного підприємства (у спірних правовідносинах - ДСП «ЦППРВ») проводиться уповноваженим органом управління об`єктами державної власності (у спірних правовідносинах - ДАЗВ), який реалізує свої владні функції щодо організаційно-кадрового забезпечення з метою здійснення ефективного функціонування державного сектору економіки.
Ураховуючи обставини справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наказ ДАЗВ № 52-ос від 25.05.2021 у частині його умови «до призначення керівника в установленому законодавством порядку» потрібно тлумачити в широкому сенсі, а саме як до призначення керівника за результатами проведеного конкурсу шляхом укладення з ним контракту, так і до призначення іншої особи, на яку покладається виконання обов`язків керівника (генерального директора) підприємства шляхом видачі відповідного наказу органом управління.
Згідно із частиною третьою статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
З постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 366/3222/21 (провадження № 14-169цс23) не погоджуємось та вважаємо за необхідне викласти окрему думку, суть якої полягає в такому.
1. Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
2. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
3. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
4. Предметна юрисдикція -це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
5. Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
6. У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
7. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
8. За приписами частини першої статті 2 ГПК України (в актуальній редакції) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
9. У пункті 3 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
10. За змістом цього припису перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, охоплює, зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою.
11. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
12. У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що наказом ДАЗВ від 25 травня 2021 року № 52-ос позивача призначено з 25.05.2021 в. о. генерального директора ДСП «ЦППРВ» до призначення керівника в установленому законодавством порядку.
13. Відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань підтверджено, що ДСП «ЦППРВ» є державним підприємством (100% статутного капіталу належить державі) та належить до сфери управління ДАЗВ (пункт 57).
14. Пунктом 8.2 Статуту ДСП «ЦППРВ», затвердженого наказом ДАЗВ № 39-20 від 27.02.2020, передбачено, що управління підприємством здійснюється його генеральним директором, який призначається уповноваженим органом управління (пункт 58).
15. Постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 20.11.2019 «Про внесення змін до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» ДСП «ЦППРВ» віднесено до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави.
16. Згідно зі статтею 1 Закону України № 185-V від 21.09.2016 «Про управління об`єктами державної власності» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
17. У пункті 4 частини першої статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.
18. Частиною п`ятою статті 112 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що керівники та члени органів управління державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, несуть відповідальність за свої рішення щодо таких суб`єктів господарювання згідно із законом та умовами укладених з ними контрактів.
19. Пунктами 1, 5 Положення про Державне агентство України з управління зоною відчуження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 564 від 22.10.2014, передбачено, що ДАЗВ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів та який реалізує державну політику у сфері управління зоною відчуження і зоною безумовного (обов`язкового) відселення, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи, зняття з експлуатації Чорнобильської АЕС та перетворення об`єкта «Укриття» на екологічно безпечну систему, а також здійснює державне управління у сфері поводження з радіоактивними відходами на стадії їх довгострокового зберігання і захоронення.
20. ДАЗВ з метою організації своєї діяльності здійснює добір кадрів в апарат ДАЗВ та на керівні посади на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників апарату ДАЗВ.
21. Отже, призначення на вакантну посаду керівника / виконувача обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ» проводиться уповноваженим органом управління об`єктами державної власності - ДАЗВ.
22. Відповідно до частини другої статті 2 Господарського кодексу України № 436-IV від 16 січня 2003 року (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин; далі -ГК України) учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.
23. Частинами першою - шостою статті 65 ГК України унормовано, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.
Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.
Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.
У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.
Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.
Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону.
24. Варто зауважити, що зазначені правові норми є правовою підставою для укладання контракту з керівником підприємства незалежно від форми власності.
25. Статтею 97 Цивільного кодексу України № 435-IV від 16 січня 2003 року (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин; далі - ЦК України) унормовано, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
26. Відповідно до статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
27. Конституційний Суд України у Рішенні від 12.01.2010 у справі № 1-2/2010 про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України зазначив, що зміст положень цієї статті треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу щодо виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
28. Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України.
29. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.
30. Отже, пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України кореспондується з положеннями частини третьої статті 99 ЦК України.
31. Необхідність таких норм зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління товариством.
32. За цих умов і припинення трудового договору з керівником / виконувачем обов`язків генерального директора підприємства також залежить саме від суб`єктивної волі власника в особі уповноваженого органу.
33. Тобто в разі якщо спір стосується припинення повноважень члена виконавчого органу (виконувача обов`язків генерального директора підприємства), то на такі правовідносини поширюються положення частини третьої статті 99 ЦК України.
34. Отже, з огляду на передбачену законодавством процедуру припинення повноважень члена виконавчого органу (виконувача обов`язків генерального директора підприємства) підставою розірвання трудового договору в такому разі є положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
35. За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.
36. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України.
37. Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності.
38. З огляду на це зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу в будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права. Подібні за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 30.01.2019 у справі № 145/1885/15-ц, від 10.04.19 у справі № 510/456/17, від 19.02.2020 у справі № 145/166/18.
39. Як зазначалося вище, правила пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України кореспондуються з положеннями частини третьої статті 99 ЦК України.
40. Водночас оскільки законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього, то й положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України регулюють трудові відносини посадових осіб усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності.
41. Отже, у відносинах з особою, яка виконує функції виконавчого органу (у цій справі - виконувачем обов`язків генерального директора) підприємств, установ та організацій, що перебувають у державній власності, держава не може бути обмежена в реалізації власних корпоративних прав у частині припинення повноважень члена виконавчого органу щодо виконання обов`язків.
42. Тобто саме держава (в особі ДАЗВ як центрального органу виконавчої влади, який наділений повноваженнями щодо ініціювання призначення та звільнення з керівних посад на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління) набула та здійснює корпоративні права у ДСП «ЦППРВ» опосередковано через уповноважені органи управління, у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
43. Отож спір у цій справі щодо припинення повноважень виконавчого органу (директора / виконувача обов`язків) господарської організації є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки стосується реалізації уповноваженим органом компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень.
44. З установлених судами попередніх інстанцій обставин справи слідує, що ДАЗВ як уповноважений орган управління, звільнивши наказом № 147-ос від 16.09.2021 ОСОБА_1 з 16.09.2021 від виконання обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ», відповідно до покладених на нього завдань реалізувало корпоративне право на участь в управлінні ДСП «ЦППРВ» через прийняття відповідного рішення (наказу).
45. Фактично ДАЗВ реалізувало своє право на звільнення виконувача обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ», передбачене статтею 99 ЦК України,у будь-який час, на свій розсуд.
46. Водночас ДСП «ЦППРВ» є створеною державою юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність, а тому реалізація компетентним органом (у спірних правовідносинах - ДАЗВ) права на припинення повноважень відповідно до статті 99 ЦК України можлива в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав, а правовою підставою такого звільнення є пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
47. Зі свого ж боку виконувач обов`язків генерального директора ДСП «ЦППРВ», який шляхом здійснення адміністративно-розпорядчих функцій реалізує основний обсяг управлінської компетенції власника майна підприємства, є суб`єктом, на якого поширюються наведені вище положення.
48. З огляду на викладене вважаємо, що на спірні правовідносини в цій справі поширюються положення частини третьої статті 99 ЦК України, а тому немає підстав для застосування пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки звільнення ОСОБА_1 мало відбутися саме за приписами пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
49. За таких обставин суди помилково визначили предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, оскільки не врахували, що спір стосується саме правомірності припинення повноважень виконавчого органу ДСП «ЦППРВ».
50. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.
51. Згідно із частинами першою та другою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 ЦПК України. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
52. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
53. Оскільки суди розглянули по суті корпоративний спір, який належить розглядати в порядку господарського судочинства, Велика Палата Верховного Суду повинна була ухвалені рішення скасувати із закриттям провадження у справі та роз`ясненням позивачу права на звернення до суду з позовом у порядку, передбаченому ГПК України.
Судді: І. В. Ткач