Провадження № 2-о/161/569/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Октисюк С.В.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2024 року представник заявника ОСОБА_1 адвокат Любчич В.С. звернувся в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що протягом тривалого часу син заявниці - ОСОБА_3 знущається, ображає та принижує свою матір. ОСОБА_1 постійно потерпає від психологічного та фізичного насильства, яке проявляється у погрозах життю та здоров`ю, застосуванні нецензурної лексики образливого характеру, різного роду погрозами виселення з квартири. Неодноразово відносно ОСОБА_3 виносились термінові заборонні приписи і складались протоколи про вчинення домашнього насильства.

На підставі наведеного заявник вважає, що вона зазнає домашнього насильства та просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановити заходи тимчасового обмеження його прав: заборонити вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто чи через третіх осіб.

Ухвалою судді від 10 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

Заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Любчич В.С. вимоги заяви підтримали та просили заяву задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги та мотиви заяви про видачу обмежувального припису заперечив та пояснив, що жодних дій, які можуть свідчити про домашнє насильство, щодо заявника не вчиняє, вважає заяву надумаю та не підтверджену жодними доказами

Заслухавши заявника, її представника, заінтересовану особу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Судом встановлено, що заінтересована особа ОСОБА_3 є сином заявниці ОСОБА_1 , з якою проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 вказує, що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства психологічного характеру, її кривдник ОСОБА_3 . Разом з тим, заявник належних доказів на підтвердження своїх вимог не надала.

На підтвердження факту систематичного вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо неї заявниця зазначила про складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення від 24.06.2024, 18.07.2024 та 05.08.2024 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Судом встановлено, що за протоколами, складеними відносно ОСОБА_3 24.06.2024 та 18.07.2024 провадження по справах про адміністративне правопорушення закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення, що підтверджується копіями постанов Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.08.2024 року та від 07.08.2024 відповідно. Зі змісту даних постанов вбачається, що судом проаналізовано надані заявником докази в їх сукупності, на підставі яких дійшов висновку, що органом, яким було складено протоколи про адміністративні правопорушення, та стороною потерпілої, не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_3 вчинив протиправні дії, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Крім цього, складений відносно ОСОБА_3 протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, від 05.08.2024 станом на день розгляду заяви про видачу обмежувального припису, перебуває на розгляді в Луцькому міськрайонному суді Волинської області.

З аналізу наведеного випливає, що ОСОБА_3 не притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства стосовно заявниці ОСОБА_1 ..

Зміст досліджених судом доказів не вказує на факт вчинення ОСОБА_3 будь-якої форми домашнього насильства відносно заявниці.

Таким чином, ОСОБА_1 не зазначила доказів вчинення відносно неї домашнього насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо ОСОБА_3 обмежувального припису, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами. Беручи до уваги наведені обставини, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про залишення заяви про видачу обмежувального припису без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 19, 76-77, 265, 273, 293, 294, 350-5 - 350-6 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального приписувідмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення 13 вересня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М. Філюк