УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2024 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області у складі

судді Лутая А.М., розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Напрієнко Марини Вікторівни про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ

03 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу №0744/2022/3173719 від 13 травня 2022 року автомобіля марки «Volkswagen Passat» 2014 року випуску, легковий, колір-чорний, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з жовтня 2014 року по жовтень 2021 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . В період шлюбу, 12.10.2019, відповідачем ОСОБА_2 було придбано за кордоном, та ввезено до України автомобіль марки «Volkswagen Passat» 2014 року випуску, легковий, колір-чорний, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на даний час НОМЕР_2 , та 12.10.2019 здійснено державну реєстрацію вказаного автомобіля на позивача, отримано державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 .

Позивач вказує, що будучи з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі, 05.07.2021 нею було надано довіреність на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якою їм було надано право безоплатно бути її представниками в усіх установах, підприємствах, організаціях пов`язаних з відчуженням (продажем, обміном, передачею в заставу, передачею в оренду, страхуванням, зняттям арешту, зняттям заборони на відчуження) належного їй транспортного засобу.

27 жовтня 2022 року з відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області № 31/3-71аз, позивачу стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2022 спірний автомобіль було перереєстровано на нового власника ОСОБА_2 . Із змісту згаданого договору позивач з`ясувала, що 13.05.2022 ОСОБА_3 , діючи як продавець на підставі довіреності від 05.07.2021, продав своєму онуку за 50 000,00 грн вказаний вище автомобіль.

Вважає, що оскільки станом на дату вчинення спірного договору, рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06.10.2021, шлюб було розірвано, то у діях представника наявний склад цивільного правопорушення: ОСОБА_3 , як представник усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, відчужуючи автомобіль за заниженою ціною своєму онуку ОСОБА_2 , всупереч інтересам та без згоди позивача, та бажав( (або свідомо допускав їх настання, за наявності недобросовісної домовленості між відповідачами щодо припинення таким чином режиму спільного майна подружжя щодо вказаного автомобіля.

Враховуючи викладене позивач вважає, що укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу має бути визнаний недійсним.

13 листопада 2024 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову, в якій вона просить накласти арешт на автомобіль марки «Volkswagen Passat» 2014 року випуску, легковий, колір-чорний, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер на даний час НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_5 , заборонивши вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, відчуження транспортного засобу.

Заяву обґрунтовує тим, що спір у справі по суті стосується рухомого майна транспортного засобу, титульним власником якого у документах про право власності на автомобіль на момент подання позовної заяви значився ОСОБА_2 , що надавало йому можливість безперешкодно перереєструвати чи відчужити спірний автомобіль третім особам. У подальшому ОСОБА_2 скористався можливістю відчужити транспортний засіб третій особі ОСОБА_5 . Вказана обставина, на думку представника позивача, свідчить про те, що відповідачі продовжують вживати заходів щодо подальшого відчуження майна, що свідчить про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даному конкретному випадку. Невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав та інтересів позивача. Забезпечення позову в обраний спосіб не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи спірним майном, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.

На підставі ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, дослідивши письмові докази долучені до неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17).

Крім цього Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України). Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2020 року (справа №381/4019/18) вказала на те, що під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 646/5878/20 (за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фідобанк», ТОВ «ФК «Маніту» про припинення договору іпотеки та визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, зроблено правовий висновок, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому та не залежить від наявності у позивача власності на житловий будинок (предмет іпотеки). За вказаних обставин, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони на відчуження предмета договору іпотеки не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі.

Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2021 року у справі № 638/20248/19, (за позовом про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними) дійшов висновку, що предметом позову у справі є позовні вимоги немайнового характеру, забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами у справі. У разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, провадження № 61-17180св20, від 01 листопада 2021 року у справі № 766/22071/18.

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 263/4484/18 (провадження № 61-40585св18) зазначено, що позивач просив визнати недійсними договори позики без застосування правових наслідків недійсності цих правочинів, тому у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки не матиме зобов`язального характеру. Таким чином, запропонований заявником вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не є належним засобом задля усунення ризику невиконання рішення суду в цій справі, оскільки в разі задоволення позову оспорювані договори будуть вважатися недійсними без вчинення додаткових дій для цього. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані судами попередніх інстанцій заходи забезпечення позову є неспівмірними з позовними вимогами та не впливають на можливість безперешкодного виконання в майбутньому рішення суду в цій справі.

Так, предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.

У позовних вимогах позивач просить виключно про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, позовних вимог, пов`язаних з наслідками недійсності оспорюваного правочину, позивачем не заявлено.

Враховуючи наведену судову практику, у якій містяться правові висновки про те, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нього не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі, твердження представника позивача про те, що відсутність застосування заходів забезпечення зробить неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову у майбутньому, слід визнати необґрунтованими.

Крім того, судом встановлено, що на час звернення представника позивача до суду із заявою про забезпечення позову, автомобіль марки «Volkswagen Passat» 2014 року випуску, легковий, колір-чорний, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_5 , яка не є відповідачем у справі.

З огляду на те, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить саме відповідачу (п.1.ч.1 ст.150 ЦПК України), правові підстави для накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі відсутні.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20).

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити представнику позивача ОСОБА_4 у задоволенні її заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149, 153, 157, 260 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Напрієнко Марини Вікторівни, про забезпечення позову - відмовити.

На ухвалу протягом 15 днів з дня її проголошення може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 20.11.2024.

Суддя А.М.Лутай