Провадження № 22-ц/801/437/2024, №22-ц/801/436/2024, № 22-ц/801/438/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 рокуСправа № 127/23017/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Міхасішина І.В.,

суддів : Войтка Ю.Б. Сопруна В.В.

за участю секретаря: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну № 127/23017/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири та вселення в квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, визнання правочинів недійсними,

за апеляційною скаргою представника позивачки за первісним позовом, відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокат Федчук Тетяни Мирославівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2023 року про виправлення описки та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2023 року та апеляційну скаргу представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвоката Кашпрук Ольги Василівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року, ухвалені у складі судді Дернової В.В.,-

встановив:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла та про її вселення у спірну квартиру.

В заяві зазначала, що перебувала у шлюбі з відповідачем із 1989 року, який було розірвано в органах РАЦС 28 червня 1994 року.

19 листопада 2005 року вона із відповідачем ОСОБА_2 купили спірну квартиру у рівних частках, згідно із нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2005 року.

03 січня 2018 року згідно із нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу частки квартири, відповідач продав їй належну йому частку спірної квартири та зобов`язався у цей день звільнити квартиру. В подальшому відповідач був знятий з реєстрації місця проживання у спірній квартирі та не зважаючи на усі вказані обставини залишився проживати у ній.

Отже, позивачка стала одноосібним власником квартири, спільним побутом із відповідачем не пов`язана.

Останнім часом відповідач систематично чинить їй перешкоди у користуванні належною їй квартирою, вчиняє психологічне та фізичне насильство, зловживає спиртними напоями, без її дозволу поселяє у її квартиру невідомих осіб, порушує правила співжиття чим створює неможливі умови для проживання, не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг, спричиняє домашнє насильство.

У зв`язку з введенням воєнного стану позивачка виїхала за кордон та після повернення не змогла потрапити до власного житла через заміну відповідачем замків на вхідних дверях.

Просила позов задовольнити на підставі статей 391, 406 ЦК України та статті 116 ЖК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 22).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2022 року за клопотанням представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Федчук Т.М., витребувано від Відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області для огляду в судовому засіданні матеріали перевірки за заявами ОСОБА_1 щодо дій ОСОБА_2 , які були подані нею у період лютого-жовтня 2022 року (т. 1 а.с. 30).

09 січня 2023 року відповідач ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 31 серпня 2021 року. Про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, а саме:

квартири АДРЕСА_1 ;

автомобіля КАМАЗ модель 5312, 1988 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

автомобіля SKODA Octavia TOUR, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

спеціалізованого причіпа TRAILER R243EL, 1993 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

загального причіпа ПР-БОРТОВИЙ-Е, модель 8352, 1989 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 ,реєстраційний номер НОМЕР_8 .

В обґрунтування зустрічних вимог ОСОБА_2 зазначав про таке.

Встановлення факту спільного проживання однією сім`єю йому необхідно для визнання права спільної сумісної власності на майно, яке було набуте за час спільного проживання.

З 25 лютого 1989 року він перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , у шлюбі з якою ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

28 червня 1994 року шлюб між ними було розірвано вимушено, без наміру припинення сімейних відносин, а задля безперешкодного його виїзду за кордон з метою ввезення в Україну вживаних автомобілів для продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_4 .

З 1991 року по 2004 рік він разом із ОСОБА_1 та дітьми проживали в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 .

16 грудня 2005 року він був зареєстрований квартирі АДРЕСА_1 , яку згідно із договором купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2005 року він придбав разом із ОСОБА_1 у рівних частках, в якій проживає по цей час , приймає участь в її утриманні та сплаті комунальних послуг.

У період з 01 січня 2004 року до 31 серпня 2021 року він із ОСОБА_1 продовжував вести спільне господарство, мав із нею спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, разом працювали, ростили і виховували дітей, отримували спільні доходи. Тобто, між ними зберігалися сімейні відносини, що притаманні подружжю.

Спірне майно придбане за час їх спільного проживання однією сім`єю, а тому є таким, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Правочини щодо перереєстрації права власності автомобіля КАМАЗ модель 5312, 1988 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та спеціалізованого причіпа TRAILER R243EL, 1993 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , які відповідно мали місце 19 та 20 грудня 2017 року, а також укладений з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу частки квартири від 03 січня 2018 року є фраудаторними, оскільки відчуження вказаного майна відбулося після ухвалення постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року, згідно якої з нього як з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 стягнуто борг у сумі 113 600 грн. на користь фермерського господарства «Україна» та після його відчуження у ОСОБА_2 було відсутнє інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.

Згідно довідки ТОВ «Подільський експертний центр» про вартість майна, станом на 03 січня 2018 року вартість спірної квартири складала 832 000 грн., відповідно частки 416 000 грн. (т. 1 а.с. 98). В той час, коли продаж частки спірної квартири вчинено за 48 403 грн.

Обставини, які вказують на фраудаторність правочинів та відсутність у нього іншого житла крім спірної квартири дають йому підстави просити суд визнати за ним право власності на частку спірної квартири в порядку її поділу.

За наведених підстав просив позов задовольнити (т. 1а.с. 41-50).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2023 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднати в одне провадження з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, поновлено строк звернення до суду із зустрічним позовом. Підготовче засідання відкладено на 02 лютого 2023 року (т. 1 а.с. 113).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року витребувано від Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області відомості про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ) за період з 01.01.2004 року до 31.08.2021 року.

Витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відомості (щодо суми заробітку для призначення (перерахунку) пенсій, а також при нарахуванні лікарняних, соціальних виплат, доплат до мінімальної заробітної плати, і страхового стажу) про застраховану особу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ) за період з 01.06.2000 року до 31.08.2021 року (т. 1 а.с. 160).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2023 року у справі призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу щодо визначення ринкової вартості спірних транспортних засобів та причіпів. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 175-176).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2023 року поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 211).

25 квітня 2023 року представником відповідача-позивача ОСОБА_2 адвокатом Кашпрук О.В. подано заяву уточнення позовних вимог, згідно яких просили суд визнати за ОСОБА_2 право власності на частки спірної квартири.

Виділити на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 автомобіль КАМАЗ модель 5312, 1988 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та спеціалізований причіп TRAILER R243EL, 1993 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 .

Залишити у власності ОСОБА_1 автомобіля SKODA Octavia TOUR, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 та загальний причіп СЗАП 8352, 1989 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 ,реєстраційний номер НОМЕР_8 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 компенсацію вартості його частки в автомобілях в розмірі 7 021, 93 грн. (т. 1 а.с. 216-218).

Згідно із частиною 3 статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

06 червня 2023 року представник відповідача-позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Кашпрук О.В. подала заяву про зміну предмета позову шляхом доповнення позовних вимог, за змістом яких просила визнати недійсними правочини:

Договір купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О., 03 січня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4;

Договір купівлі-продажу № 22/105 автомобіля КАМАЗ 53212, 1988 року випуску, укладеного 18 грудня 2017 року у Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ № 0546;

Договір купівлі-продажу № 22/107 автомобіля TRAILER R 243EL, 1993 року випуску, укладеного 18 грудня 2017 року у Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ № 0546;

Договору купівлі-продажу № 22/106 автомобіля СЗАП 8352, 1989 року випуску, укладеного 18 грудня 2017 року у Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ № 0546.

В обґрунтування цих вимог зазначено, що ОСОБА_2 підтверджує, що при укладені оспорюваних правочинів він і ОСОБА_1 діяли недобросовісно в порушення прав фермерського господарства «Україна» з метою уникнення виконання грошового зобов`язання за рахунок належного йому на той час рухомого і нерухомого майна. Грошові кошти за правочинами купівлі-продажу транспортних засобів не передавалися, а кошти які передавалися у приватного нотаріуса за продаж частки спірної квартири були спільними коштами сторін. Він постійно проживав і продовжує проживати у спірній квартирі, яка є його єдиним житлом, та користуватися усіма транспортними засобами, які фактично не передавалися ОСОБА_1 за оспорюваними правочинами.

Тобто, наявність умислу у ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на вчинення оспорюваних правочинів без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами та не вчинення ними будь-яких дій на їх виконання вказує на їх фіктивність (стаття 234 ЦК України), а обставини справи дають підстави зробити висновок про фраудаторність оспорюваних правочинів, які вчинені на шкоду фермерському господарству «Україна».

Доповнену позовну вимогу представник відповідача-позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Кашпрук О.В. просила задовільнити на підставі пункту 6 частини 1 статті 3, частини 3 статті 13, частини 3 статті 215, частини 1 статті 203 та статі 234 ЦК України (т. 2 а.с. 3-7; а.с. 12-16).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_3 . У іншій частині вимог первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 серпня 2004 року до 31 серпня 2021 року.

Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя:

частку квартири АДРЕСА_3 ;

автомобіль марки КАМАЗ модель 5312, 1988 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

автомобіль SKODA Octavia TOUR, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

спеціалізований причіп TRAILER R243EL, 1993 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

загальний причіп ПР-БОРТОВИЙ-Е, модель 8352, 1989 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 ,реєстраційний номер НОМЕР_8 .

Поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме:

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_3 ;

автомобіль марки КАМАЗ модель 5312, 1988 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

автомобіль SKODA Octavia TOUR, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

спеціалізований причіп TRAILER R243EL, 1993 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

загальний причіп ПР-БОРТОВИЙ-Е, модель 8352, 1989 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 ,реєстраційний номер НОМЕР_8 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартири АДРЕСА_3 ;

на автомобіль SKODA Octavia TOUR, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

на загальний причіп ПР-БОРТОВИЙ-Е, модель 8352, 1989 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 ,реєстраційний номер НОМЕР_8 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 021,93 грн. компенсації вартості частки у спільній власності (т. 2 а.с. 195-201).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2023 року виправлено описку, допущену у абзаці п`ятому резолютивній частині рішення від 05 грудня 2023 року, який викладено у новій редакції: «Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 » (т. 2 а.с. 218).

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 27 800 грн. витрат на професійну правничу допомогу (т. 2 а.с. 219-221).

В апеляційні скарзі представник позивачки за первісним позовом, відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвокат Федчук Т.М. просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року в частині відмови у позові про виселення та в частині задоволення зустрічних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 із спірної квартири без надання іншого житла задовольнити, а у задоволені зустрічних вимог відмовити повністю, а також скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2023 року про виправлення описки, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права (т. 2 а.с. 224-226 «г»).

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивачки за первісним позовом, відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Федчук Т.М., представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Кашпрук О.В. просить змінити оскаржуване рішення суду в частині суми стягнення компенсаційних витрат за частку у спільній сумісній власності. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 511 грн. та зменшити витрати на оплату правничої допомоги адвоката Федчук Т.М. на стадії апеляційного оскарження рішень у разі задоволення апеляційної скарги (т. 2 а.с. 244-244 «г»).

В апеляційній скарзі представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Кашпрук О.В. посилаючись на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року в частині задоволення первісного позову про вселення та в частині відмови у задоволені зустрічних вимог про визнання спільним сумісним майном спірної квартири, про визнання недійсними правочинів скасувати і у цій частині ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 про вселення відмовити, а вимоги зустрічного позову задовольнити повністю, а також змінити рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частки спірної квартири та визнати за ним право власності на частку квартири АДРЕСА_3 (т. 2 а.с. 233-237).

В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом, відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокат Федчук Тетяна Мирославівна просила її апеляційну скаргу задовольнити, а апеляційну скаргу представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Кашпрук О.В залишити без задоволення.

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Кашпрук Ольга Василівна в судовому засіданні просила апеляційну скаргу представника позивачки за первісним позовом, відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Федчук Т.М. залишити без задоволення а її апеляційну скаргу задовольнити посилаючись на аргументи викладені у ній.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дійшов висновку про їх часткове задоволення.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Встановлені апеляційним судом обставини справи

Рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 07 лютого 1994 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , який був зареєстрований 25 лютого 1989 року у селі Біла Липовецького району Вінницької області, актовий запис № 3. У шлюбі яких ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 110 на звороті; т. 1 а.с.56).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у колишнього подружжя ОСОБА_7 народилась дочка ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 57).

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ценделіною О.В. 19.11.2005 року зареєстрованого в реєстрі за номером 3069, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках кожний купили квартиру АДРЕСА_3 , та сплатили за вказану квартиру відповідну грошову суму - 171 700 грн. (т. 1 а.с. 10; т. 2 а.с. 61; 62).

Згідно з відмітки яку вчинено 16 грудня 2005 року на сторінках 11-12 у паспорті серії НОМЕР_10 на ім`я ОСОБА_2 його місце проживання зареєстровано за адресом АДРЕСА_4 . (т. 1 а.с. 52-53).

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 03 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. 03.01.2018 року зареєстрованого в реєстрі за номером 4, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила частку в праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , за ціною 48 403 грн.(пункт 2.1. Договору).

Відповідно до пункту 4.2.1. вказаного договору купівлі-продажу квартири від 03 січня 2018 року сторони домовились про те, що Продавець ( ОСОБА_2 ) зобов`язується звільнити відчужувану частку квартири 03 січня 2018 року включно для безперешкодного володіння та користування нею Покупцем ( ОСОБА_1 ), сплатити заборгованість з комунальних платежів (якщо така буде мати місце) (т. 2 а.с. 64).

Згідно з відмітки яку вчинено 14 травня 2018 року на сторінках 12-13 у паспорті серії НОМЕР_10 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 знято з реєстрації місця проживання.

07 грудня 2020 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресом АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 52-53).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 26 вересня 2022 року, квартира розташовано за адресом: АДРЕСА_4 є приватною власністю ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 6).

За повідомленням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30 грудня 2022 року за № 01/00/011/171166, 12 вересня 2022 року громадянина ОСОБА_2 було знято з зареєстрованого місця проживання по АДРЕСА_4 за заявою громадянки ОСОБА_1 , що є власником вказаної квартири згідно договорів купівлі-продажу № 3069 від 19.11.2005 року та № 4 від 03 січня 2018 року. До повідомлення додані завірені копії документів щодо зняття з реєстрації місця проживання громадянина ОСОБА_2 за адресом: АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 68-71).

Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 21 жовтня 2022 року № 49829, ОСОБА_2 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання Україна (т. 1 а.с. 21).

Згідно довідки ОСББ «Антонова 54» за № 276 від 07 грудня 2022 року ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_6 з 2004 року по теперішній час (т. 1 а.с. 87).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна, сформованої 23 грудня 2022 року, будь які відомості щодо фізичної особи ОСОБА_2 відсутні (т. 1 а.с. 95).

Згідно із Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 21 січня 2009 року ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець 18 травня 2007 року. Вид діяльності: 60.24.0 Діяльність автомобільного вантажного транспорту (т. 1 а.с. 61).

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30 травня 2022 року місцезнаходженням фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 62).

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2022 року у справі № 127/6361/22 встановлено, що 20 лютого 2022 року близько 24.00 год. ОСОБА_2 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_1 за місцем свого проживання - по АДРЕСА_4 , а саме ображав нецензурною лайкою. Суд постановив визнати винним ОСОБА_2 у вчинені правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та застосовати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 200 грн. (т. 1 а.с. 8).

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року у справі № 127/28347/23 провадження № 3/127/7523/23 закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (т. 2 а.с 175-176).

У листі-відповіді відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції у Вінницькій області від 03 жовтня 2022 року № Ф-45 аз на запит адвоката Федчук Т.М., повідомлено, що згідно даних інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», станом на 30 вересня 2022 року громадянин ОСОБА_8 , житель міста Вінниці, притягувався до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису3 або неповідомлення про місце тимчасового перебування). Його колишня дружина ОСОБА_1 зверталась до відділу поліції 20 та 22 лютого 2022 року із заявою про вчинення відносно неї домашнього насильства. Раніше, 02 грудня 2021 року зверталась з приводу словесного конфлікту на побутовому ґрунті з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , проте після приїзду працівників поліції зробила заяву про відсутність претензій до нього.

19 лютого 2022 року ОСОБА_1 зверталась щодо виникнення конфлікту з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , після чого по телефону повідомила про залишення її колишнім чоловіком місця проживання, водночас зазначила, що ніхто відносно неї ніяких протиправних дій не вчиняв, допомоги від працівників поліції не потребує.

13 вересня 20022 року ОСОБА_1 зверталася з приводу втрати документів купівлі-продажу квартири за адресом її спільного проживання з колишнім чоловіком ОСОБА_2 у АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 116-135).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року у справі № 902/375/17 стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фермерського господарства «Україна» 113 600 грн. основного боргу та судовий збір - 1703,86 грн. (т. 1 а.с.147-152).

На виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року у справі № 902/375/17 видано наказ (т. 1 а.с. 89).

За твердженням ОСОБА_2 виконавче провадження не відкривалось (т. 1 а.с. 44).

Згідно довідки виданої ФОП ОСОБА_2 , Головним управлінням Державної податкової служби України у Вінницькій області від 09 грудня 2022 року № 1234/02-32-50-02-10, обсяг виручки ОСОБА_2 за 2016 рік становив 286 601 грн. До 01 липня 2022 року обсяг виручки нульовий (т. 1 а.с 60).

Згідно Полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів доданих ОСОБА_2 до зустрічної позовної заяви, у період 2020- 2021 роки ОСОБА_2 укладав угоди із страхування транспортних засобів, що зареєстровані за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 84).

Згідно із Звітом № 64/23 про незалежну оцінку ринкової вартості трикімнатної квартири АДРЕСА_3 зареєстрованої за громадянкою ОСОБА_1 , станом на дату оцінки 14 червня 2023 року, з врахуванням її фактичного технічного стану та без врахування податку на додану вартість (ПДВ), складає 1 913 790 грн., що є еквівалентно 52 334,24 дол. США (т. 2 а.с. 35-57).

У листі Територіального сервісного центру № 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області від 05 січня 2023 року № 31/2-К-1/аз «Про надання інформації» на запит адвоката Кашпрук О.В., повідомлено, що згідно наявних відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, громадянин ОСОБА_2 перереєстрував автомобіль КАМАЗ, рік випуску 1988, дата перереєстрації на нового власника 19 грудня 2017 року, згідно договору купівлі-продажу укладеному у СГ № 22/105 від 18 грудня 2017 року, реєстраційну операцію проведено в ТСЦ № 0546 та автомобіль TRAILER R 243EL, 1993 року випуску, дата перереєстрації на нового власника 19 грудня 2017 року, згідно договору купівлі-продажу, укладеному у СГ № 22/107 від 18 грудня 2017 року, реєстраційну справу проведено в ТСЦ № 0546 (т. 1 а.с. 97).

Супровідним листом від 07 лютого 2023 року № 2012/5/02-32-12-01-15 Головне управління ДПС у Вінницькій області на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року у справі № 127/23017/22 на отримання інформації про доходи ОСОБА_1 , за період I кварталу 2004 року по III квартал 2021 року надало відомості з інформаційної бази Державного реєстру фізичних осіб-платників податків у додатку до цього листа (т. 1 а.с. 160-166).

В додаток до зазначеного листа від 07 лютого 2023 року № 2012/5/02-32-12-01-15, супровідним листом від 19 квітня 2023 року № 6086/5/02-32-12-01-15, Головне управління ДПС у Вінницькій області на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року у справі № 127/23017/22 на отримання інформації про доходи ОСОБА_1 , за період I кварталу 2014 року по IV квартал 2018 року надало відомості з інформаційної бази Державного реєстру фізичних осіб-платників податків у додатку до цього листа (т. 1 а.с. 220-221).

У листі Територіального сервісного центру № 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області від 14 лютого 2023 року № 31/2-К-7/аз «Про надання інформації» на запит адвоката Кашпрук О.В., повідомлено, що згідно наявних відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, за громадянином ОСОБА_2 були зареєстровані транспортні засоби: TRAILER R 243EL, 1993 року випуску; СЗАП 8352, 1989 року випуску; КАМАЗ 53212, 1988 року випуску; КАМАЗ 55111, 1984 року випуску, з 18 серпня 2000 року по 19 травня 2016 року перереєстрований за договором купівлі-продажу № 7345/16/446, укладеного в ТСЦ № 7345 (т. 1 а.с. 170).

Згідно із висновком експерта судової транспортно-товарознавчої експертизи від 30 березня 2023 року № СЕ-19/102023/5783-АВ, дійсна ринкова вартість автомобіля марки КАМАЗ, модель 53212, 1988 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на дату оцінки - 29.03.2023 року складає 177 814, 69 грн. - 4 862,50 USD по офіційному курсу НБУ - 36,5686 грн. за 1 USD.

Дійсна ринкова вартість автомобіля марки автомобіль SKODA Octavia TOUR, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , станом на дату оцінки - 29.03.2023 року складає 199 519,10 грн. - 5 456,02 USD по офіційному курсу НБУ - 36,5686 грн. за 1 USD.

Дійсна ринкова вартість спеціалізованого причепуTRAILER R243EL, 1993 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , станом на дату оцінки - 29.03. 2023 року складає 98 723,98 грн. - 2 699,69 USD по офіційному курсу НБУ - 36,5686 грн. за 1 USD.

Дійсна ринкова вартість загального причепу СЗАП 8352, 1989 року випуску, номер шасі НОМЕР_7 ,реєстраційний номер НОМЕР_8 , станом на дату оцінки - 29.03.2023 року складає 84 041,50 грн. - 2 298,19 USD по офіційному курсу НБУ - 36,5686 грн. за 1 USD (т. 1 а.с. 177-209).

Мотиви і підстави відмови в задоволенні зустрічної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та застосовані норми права

За зустрічним позовом ОСОБА_2 спір стосується встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з колишньою дружиною, поділу набутих у цей час квартири та автомобілів, а також визнання недійсним правочинів щодо відчуження ним спірного майна на користь колишньої дружини.

Суд першої інстанції виснував на підставі зібраних у справі доказів, що ОСОБА_2 разом з колишньою дружиною ОСОБА_1 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели у цей час спільне господарство. Спірні квартира та автомобілі, які є предметом поділу, набуті ними за спільні кошти. Водночас, суд першої інстанції відмовив у визнанні правочинів недійсними.

Згідно із частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (14-22цс20) зазначається, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Обґрунтування позиції апеляційного суду щодо спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зробила висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3 74 СК України).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

ОСОБА_2 звертаючись із зустрічним позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_1 в період з 01 серпня 2004 до 31 серпня 2021 року, надав фотографії про їх спільну участь у сімейних святах та спільний відпочинок. Посилався на те, що він із ОСОБА_1 вели спільне господарство та що усе спірне майно придбавалось за спільні кошти, які також були використані і при відчуженні ним майна на користь колишньої дружини.

Самі по собі та посилання позивача на спільний відпочинок, присутність на святах, показання свідків та спільні фотографії, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю

Крім того, ОСОБА_2 , як продавець, та ОСОБА_1 , як покупець, у січні 2018 року, при укладені договору купівлі-продажу частки спірної квартири, склали у нотаріуса заяви про те, що вони в шлюбі не перебувають, однією сім`єю з особою, з якою мали би укласти шлюб не проживають, про що зазначено у пункті 4.4. згаданого договору (т. 1 а.с. 15).

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Отже, вирішуючи цей спір, суд першої інстанції, неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам та залишив поза увагою те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу та що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач ОСОБА_2 зобов`язаний був довести обставини, на які посилався на підтвердження заявленої вимоги, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та набуття сторонами у спірний період у сумісну власність спірного майна, а саме квартири та транспортних засобів, під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірне майно, набуте ОСОБА_1 у період після 01 січня 2004 року, таким, що належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_1 , як чоловікові та жінці, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Мотиви і підстави відмови в задоволенні зустрічної вимоги про визнання правочині недійсними та застосовані норми права

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. (постанова ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Постанова КЦС ВС від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19.

Договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Про те, хто може оспорювати фраудаторний правочин ВП ВС зазначила у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21)

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (пункт 48 постанови).

Покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України (пункт 59 постанови).

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу (пункт 60 постанови).

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину) (пункт 61 постанови).

Відповідно до постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року у справі № 902/375/17, яка набрала законної сили 14 грудня 2017 року видано наказ про виконання постанови від 27 грудня 2017 року про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фермерського господарства «Україна» 113 600,00 грн. основного боргу та судовий збір - 1703,86 грн. (т. 1 а.с. 89).

У зустрічній позовній заяві відповідач-позивач ОСОБА_2 вказав, що стягувач фермерське господарство «Україна» не здійснювало дій з метою стягнення з нього 113 600,00 грн. основного боргу та судового збору - 1703,86 грн. Виконавче провадження не відкривалось, оскільки метою фермерського господарства «Україна» за твердженням їх представника було не стягнення коштів, а саме ухвалення судового рішення у цій справі, як підстави одержання страхової суми. В обґрунтування заявлених вимог, ОСОБА_2 . Також вказував і на те, що не отримував кошти за Договором купівлі-продажу частки квартири від 03 січня 2018 року (т. 1 а.с. 44).

Так, у справі, яка переглядається, предметом зустрічного позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу Договір купівлі-продажу частки квартири від 03 січня 2018 року та договорів купівлі-продажу автомобілів від 18 грудня 2017 року з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до положень статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною третьої статті 640 ЦК України передбачено, що договір, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із пунктом 2.1. оспорюваного Договору купівлі-продажу частки квартири від 03 січня 2018 року «Продаж цей вчинено за 48 403 грн., які Покупець ОСОБА_1 передала Продавцю ОСОБА_2 повністю до підписання цього договору».

У пунктах 7.35. - 7.37. постанови ВП ВС від 08 вересня 2020 року у справа № 916/667/18 провадження N 12-145гс19 вказано, що положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі N 308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року, та у справі N 361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року.

Згідно із пунктом 4.2.1. оспорюваного Договору купівлі-продажу частки квартири від 03 січня 2018 року «Сторони домовилися про те, що Продавець ( ОСОБА_9 ) зобов`язується звільнити відчужувану частку квартири 03 січня 2018 року включно для безперешкодного володіння і користування Покупцем ( ОСОБА_1 ), сплатити заборгованість з комунальних платежів (якщо така буде мати місце).

Згідно з відмітки яку вчинено 14 травня 2018 року на сторінках 12-13 у паспорті серії НОМЕР_10 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 знято з реєстрації місця проживання.

З огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 328, частини четвертої статті 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі статтею 34 Закону України "Про дорожній рух" (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, а порядок установлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, N 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Як встановлено судом, що оспорювані договори купівлі-продажу транспортних засобів були укладені 18 грудня 2017 року, а реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів відбулась на другий день - 19 грудня 2017 року.

У абзаці 4 пункті 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, N 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу.

За встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не довів, а суд не встановив наявність умислу з певним спрямуванням волі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при укладені оспорюваних правочинів.

Мотиви і підстави відмови у поділі майна та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Враховуючи висновки апеляційного суду щодо відмови у задоволені вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та щодо спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та про визнання правочинів недійсними від задоволення яких залежала вимога про поділ майна, апеляційний суд виходить того, що підстави для поділу спірного майна відсутні.

Мотиви і підстави відмови у частині вимог первісного позову про виселення та застосовані норми права

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 спірна квартира вже належить на праві приватної власності.

ОСОБА_2 вселився до цієї квартиру як співвласник і продовжує користуватися нею після відчуження своєї частки колишній дружині ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 03 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. 03.01.2018 року зареєстрованого в реєстрі за номером 4, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила частку в праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Проте, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи, у справі, що переглядається до колишньої дружини, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставини того, чи має відповідач ОСОБА_2 інше житло для проживання, оскільки він проживає у спірній квартирі з часу її придбання близько 20 років. (постанова ВП ВС від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц провадження N 14-298цс19)

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна, сформованої 23 грудня 2022 року, будь які відомості щодо фізичної особи ОСОБА_2 відсутні (т. 1 а.с. 95).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення (порушення правил співжиття), а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 зазначено, що зі змісту ст. 116 ЖК Української РСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Втім, у постанові від 27 жовтня 2021 року по справі № 128/2294/17 (ЄДРСРУ № 101179723) Верховний Суд дійшов висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Отже, для реалізації статті 116 ЖК УРСР позивачу необхідно довести належними доказами факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення (порушення правил співжиття) відповідачем нерухомого майна та надати докази що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, оскільки виселення з житла є втручанням в приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла.

Із узагальнених доводів сторін та матеріалів справи убачається, що незважаючи на факт зняття з реєстрації після продажу своєї частки спірної квартири колишній дружині, ОСОБА_2 фактично залишився проживати у ній за згодою ОСОБА_1 , яка будучи обізнаною про відсутність у нього іншого житла, визнавала за ним право користування квартирою та да ла згоду на повторну реєстрацію у цій квартирі, яка вже на той час належала їй на праві приватної власності.

В обґрунтування своїх заперечень проти виселення із спірної квартири, ОСОБА_2 надав квитанції про оплату ним комунальних послуг у 2022 році (т. 1 а.с. 72-76).

Отже, фактичною підставою пред`явлення позову про виселення стала зміна обставин в особистому житті кожної із сторін, які і стали причиною конфліктів на побутовому рівні між ними та пов`язаних із цим звернень до правоохоронних органів.

За встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не втратив інтерес до спірної квартири як до єдиного житла та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх недоведеності.

Мотиви і підстави відмови у частині вимог первісного позову про вселення та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення в частині підстав задоволення первісного позову про вселення взагалі не мотивував свої висновків щодо задоволення позову у цій частині вимог.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта статті 83 ЦПК України).

Позивачка ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів в частині позовної вимоги про вселення, виходячи з чого апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо вселення, з підстав їх недоведеності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із частинами 1 та 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційним судом встановлено, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню повністю з підстав, передбачених пунктами 1-4 частини 1 та частиною 2 статті 376 ЦПК України та висновків апеляційного суду у цій справі та ухвалення нового рішення як про відмову у первісному так і зустрічному позовах.

З огляду на викладене, оскільки за результатами апеляційного перегляду цієї справи колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області 05 грудня 2023 року, то додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2022 року та ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2022 року про виправлення описки втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають. (Постанова КЦС ВС від 10.11.2021 у справі № 755/1139/18 (№ в ЄДРСР 101138298).

Враховуючи наведене та керуючись статтями 367; 374; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив :

Апеляційні скарги представника позивачки за первісним позовом, відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокат Федчук Тетяни Мирославівни та представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 -адвоката Кашпрук Ольги Василівни задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року скасувати і ухвалити нове.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та вселення відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 31 серпня 2021 року; про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ; про визнання правочинів недійсними, відмовити.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2023 року та Ухвала Вінницького міського суду від 18 грудня 2023 року про виправлення описки у даній справі втрачають законну силу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун