Номер провадження: 22-ц/813/1133/24
Справа № 2-3295/11
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою адвоката Главацького Юрія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчих листів №2-3295/11, виданих 15 листопада 2011 року Суворовським районним судом м. Одеси на виконання рішення суду від 26 липня 2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського облуправління Акціонерного товариства «Ощадбанк» суму заборгованості за кредитом у розмірі 141121,57 євро, що складає 1634083,56 грн, про стягнення рівними частинами з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського облуправління АТ «Ощадбанк» державного мита у розмірі 1700 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення процесу у розмірі 120 грн, такими, що не підлягають виконанню, посилаючись на те, що 28 лютого 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений договір про іпотечний кредит № 2292-н, в забезпечення виконання зобов`язань за яким був укладений договір поруки між заявником та ВАТ «Державний ощадний банк України» та іпотечний договір між ОСОБА_2 та позикодавцем, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 липня 2011 року у справі № 2-3295/11 було солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та заявника заборгованість за кредитом, на виконання якого суд 15 листопада 2011 року видав виконавчі листи. Проте, у зв`язку із зверненням стягнення заборгованості на предмет іпотеки вищевказаної квартири, припиняється і обов`язок з повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит та з виконання виконавчих листів від 26 липня 2011 року (а.с. 1-9).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 16 листопада 2022 року заяву залишено без задоволення (а.с. 37).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, адвокат Главацький Юрій Анатолійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала є необґрунтованою та незаконною, постановленою без повного та всебічного дослідження обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у результаті чого висновки суду є помилковими. Представник апелянта вказує, що приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., на підставі заяви АТ «Ощадбанк» від 30 липня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 28 серпня 2020 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-3295/11 Суворовського районного суду м. Одеса від 15 листопада 2011 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму заборгованості за кредитом у розмірі 141121,57 євро. Однак лише після сплину двох років перебування вищевказаного виконавчого листа на примусовому виконанні, АТ «Ощадбанк» звернувся з повідомленням від 27 жовтня 2022 року до приватного виконавця, яким повідомив, що станом на 30 липня 2020 року залишок заборгованості за виконавчим листом від 15 листопада 2011 року становить 113671,43 євро. Представник апелянта звертає увагу на факт того, що будь-яка відмітка з приводу стягненої грошової суми або залишку нестягненої грошової суми у виконавчому листі № 2-3295/11 Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2011 року відсутня. Тому, на думку представника апелянта, унеможливлюється встановлення походження суми, зазначеної у повідомленні АТ «Ощадбанк» від 27 жовтня 2022 року, який у свою чергу не є первинним документом та в якості додатків до нього первинний документ, який би підтверджував розмір грошової суми отриманої від реалізації предмета іпотеки не додано. Представник апелянта вважає, що фактично АТ «Ощадбанк» після звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до приватного виконавця Колечко Д.М. із заявою про стягнення всієї суми заборгованості без будь-якого врахування того, що на предмет іпотеки було звернуто стягнення, що в сукупності є незаконними діями (а.с. 40-48).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 травня 2023 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження (головуючий суддя Орловська Н.В.) (а.с. 64-65).

На підставі рішення Вищої ради правосуддя №567/0/15-23 від 30.05.2023 року (зі змінами відповідно до рішення №572/0/15-23 від 31 травня 2023 року), з урахуванням п. 3.9. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року, достроково закінчено відрядження суддів Херсонського апеляційного суду до Одеського апеляційного суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 червня 2023 року справу передано головуючому судді Дришлюку А.І. (а.с. 72-72 зворот).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 липня 2023 року (у складі колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.) справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (а.с. 75-77).

08 листопада 2023 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник стягувача адвокат Шидерова Наталя Сергіївна просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін (а.с. 92-96).

У зв`язку із перебуванням судді Громіка Р.Д. в період з 12 лютого 2024 року по 16 лютого 2024 року у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п. 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, його було замінено на резервного суддю Драгомерецького М.М.

У судовому засіданні 15 лютого 2024 року представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, представник стягувача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Апелянт в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що посилання заявника на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки припиняє його обов`язок зі сплати заборгованості, не заслуговує на увагу, оскільки після звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено часткове погашення заборгованості, а тому відмовив у задоволенні заяви (а.с. 57 зворот).

Апеляційний суд, частково, задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, в апеляційній скарзі представник апелянта зазначає, що оскільки банком було звернено стягнення на предмет іпотеки і не надано належних доказів існування заборгованості за виконавчим листом, то виконавчий лист №2-3295/11 підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню (а.с. 43).

За ч.ч. 1-2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання (постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у цивільній справі № 755/15479/14-ц).

Відповідно до копії виконавчого листа №2-3295/11 від 26 липня 2011 року, що наявний в матеріалах справи, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського облуправління АТ «Ощадбанк» вирішено солідарно стягнути суму заборгованості за кредитом у розмірі 141121,57 євро, що складає 1634083,56 грн, а також рівними частинами державне мито у розмірі 1700 грн та витрати за інформаційно-технічне забезпечення процесу у розмірі 120 грн (а.с. 23).

Згідно з копією постанови про закінчення виконавчого провадження №54978196 від 15 березня 2019 року в ході проведення виконавчих дій було реалізовано майно боржника, а саме квартиру АДРЕСА_1 , на суму 948942,84 грн, які були розподілені на рахунок банку 853806,46 грн, виконавчий збір 94867,38 грн, 2669 грн виконавче провадження, а залишок боргу становить 3779215,60 грн (а.с. 15).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що гривневий еквівалент заборгованості за кредитним договором, що вказаний у виконавчому листі, визначений на момент ухвалення рішення суду за результатами розгляду спору, що виник між стягувачем та боржником, однак дана сума (1634083,56 грн) не є кінцевим розрахунком між сторонами, оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 15 листопада 2011 року встановлено, що заборгованість складає 141121,57 євро, а отже саме ця сума (в іноземній валюті євро) і є належним виконанням взятих на себе боржником грошових зобов`язань перед кредитором.

Так, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц).

Враховуючи, що основне зобов`язання (повернення кредиту) визначено в іноземній валюті євро, а звернення стягнення на предмет іпотеки, яке реалізовано в національній валюті гривні, не забезпечило виконання зобов`язань в повному обсязі, а на підтвердження протилежного апелянтом жодних доказів ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано, апеляційний суд вважає, що заява про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягає, оскільки матеріальний обов`язок боржника щодо повернення заборгованості за кредитним договором належним чином не виконаний.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо стягнення банком всієї суми заборгованості за кредитним договором без врахування звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 43), апеляційний суд також звертає увагу на те, що згідно з постановою про зміну (доповнення) реєстраційних даних у ВП №63104293 від 31 жовтня 2022 року приватний виконавець вніс зміни в автоматизованій системі виконавчого провадження та, зокрема, зазначив, що сума коштів до стягнення за виконавчим документом становить 113671,43 євро (а.с. 31 зворот, 33 зворот), а отже сума реалізованого предмету іпотеки була врахована при проведення виконавчих дій. При цьому, оскільки ні нормами ЦПК України, ні нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачена видача нового виконавчого листа на виконання рішення суду, зокрема, у разі часткового виконання такого рішення чи часткового визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №520/874/13, від 18 березня 2020 року у справі № 554/15618/13-ц та від 02 вересня 2020 року у справі № 426/12550/16-ц.), то звернення банку до приватного виконавця із виконавчим листом №2-3295/11, в якому зазначена вся сума заборгованості, що стягнута з боржників на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2011 року, не свідчить про подвійне стягнення заборгованості.

Таким чином, з огляду на викладене, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України вважає за потрібне змінити та доповнити оскаржувану ухвалу в частині мотивування, а в іншій частині залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Главацького Юрія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року доповнити в частині мотивування. В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 28 лютого 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк