Справа №471/699/22
Провадження № 22-ц/812/1305/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі відповідача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуковою І.Б., повний текст складено 20 червня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою донькою

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 11 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2021 року розірвано.

Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розлучення дитина залишилася проживати з матір`ю, яка перешкоджає його участі у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Він звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області. Рішенням №91 виконавчого комітету Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області від 22 серпня 2022 року було встановлено брати йому участь у вихованні дитини та протягом вересня 2022 року - адаптивний період для дитини (у вихідні дні за місцем проживання дитини з 10.00 години до 17.00 години, з перервою на обід та відпочинок дитини) без присутності матері на території громади.

Але відповідач чинить перешкоди побаченням батька та доньки, не виконує рішення виконавчого комітету.

Враховуючи вищевикладене позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити ОСОБА_3 для участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 такі способи участі: два дні на тиждень з урахуванням відвідування дошкільного закладу з яких: два вихідні дні, суботу та неділю кожного місяця з можливістю залишитись дитині за місцем проживання батька.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2024 року задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити ОСОБА_3 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: першу та третю суботу та неділю кожного місяця з можливістю залишитись дитині за місцем проживання батька.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати понесені при сплаті судового в розмірі 992 гривні 40 копійок.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції враховуючи, вік дитини, те що дитина готується до навчання у школі, враховуючи позицію сторін та інтереси дитини, права батьків по відношенню до дитини, дійшов висновку про часткове задоволення позову, зобов`язавши матір не чинити перешкоди у спілкування дитини з батьком та визначив спосіб участі батька у вихованні дитини: першу та третю суботу та неділю кожного місяця з можливістю залишитися дитині за місцем проживання батька.

Крім того, суд вказав, що під час розгляду справи відповідачкою не спростовано наявність у позивача права на спілкування з дитиною, передбачене частиною 2 статті 157 СК України, не доведено неспроможність батька спілкуватися та доглядати за донькою самостійно, що могло б перешкодити нормальному її розвитку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанціїв частині визначення судом можливості залишитися дитині за місцем проживання батька на протязі повних двох днів, першу та третю суботу та неділю кожного місяця змінити, зазначивши про визначення способу участі ОСОБА_3 у вихованні малолітньої доньки Ксенії шляхом зустрічей батька з дитиною в її присутності з 10-00 годин до 12-00 години кожної суботи чи неділі в смт. Братське, Вознесенського району Миколаївської області.

Вважає, що судом не враховано відсутність на протязі тривалого часу (на сьогодні більше трьох років) спілкування батька з дитиною, який не знає про її спосіб життя, що унеможливлює залишатися їй з ночівлею у батька в іншому місті, який знаходиться на значній відстані від звичного для дитини середовища, в якому вона виховується.

Зазначає, що під час перебування з ним в шлюбі, чоловік став зловживати спиртними напоями, в результаті чого виникали сварки, принижував її як жінку, вчиняв психологічне насильство відносно неї. Для збереження сім`ї вона надавала йому шанс виправити своє ставлення, однак ці спроби не були успішними. Всі ці обставини призвели до того, що з березня 2021 року вони припинили фактично шлюбні відносини, та вона разом з донькою переїхала проживати в смт. Братське до свого батька. До часу звернення до суду з вказаним позовом (жовтень 2022 року) позивач вже півтора року не бачився з дитиною і не проявляв до неї ніякого інтересу. За час розгляду справи в суді батько також ніколи не те, що не приїздив до дитини, а навіть в телефонному режимі не цікавився її життям, здоров`ям, її розвитком. Дитина звикла постійно бути з нею. За такого, вважає,що суд повинен був врахувати вік дитини та її емоційну прив`язаність до неї та її побоювання до батька, якого фактично вона не знає.

Вважає, що спілкування батька дитини без її присутності, неможливо, оскільки він навіть не розуміє, то дитині можна їсти, а що шкідливо для її здоров`я. Так як вона зазначала в своїх запереченнях, яким суд не дав належної правової оцінки, у вересні 2022 року позивач спілкувався з дитиною без її присутності близько 2-х годин, чим він її пригощав її не відомо, але після такого спілкування у дитини підвищився ацетон та розлад кишечника. За таких обставин, вона змушена була звертатися за медичною допомогою в КПП «Братський центр первинної медико-санітарної допомоги Братської селищної ради Миколаївської області», де близько 2-х тижнів вони проходили лікування.

Також звертає увагу, що у дитини немає на сьогодні прихильності до батька. Після спілкування з батьком вона плакала і просила більше її з батьком не залишати, оскільки після її спілкування з батьком «їй приходиться приймати уколи, від яких їй боляче» як зазначала мені сама ОСОБА_5 .

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування, саме з метою налагодження стосунків дитини з батьком був визначений адаптивний період: протягом вересня 2022 року - у вихідні дні за місцем проживання дитини з 10-00 год. до 17-00 год. з перервою на обід та відпочинок дитини на території Братської територіальної громади із обов`язковим урахуванням стану здоров`я, бажання, інтересів та потреб дитини.

Таке рішення було обґрунтоване членами комісії, що донька ОСОБА_5 майже рік не бачила та не спілкувалася з батьком, тому переїзд дитини за місцем проживання батька на вихідні дні неможливий, так я може порушити емоційний стан дитини.

Після рішення органу опіки та піклування позивач лише один раз взяв дитину, після чого остання захворіла.

Саме відвідування в вересні 2022 року батьком дитини вказує на те, що вона не чинила перешкоди в спілкуванні ним з дитиною та у виконанні рішенню органу опіки та піклування. Та після проходження адаптивного періоду можна було ставити питання зміну графіку побачень з дитиною.

Однак суд ніякої оцінки вказаному висновку не надав, та не вказав, чому не прийнятий він до уваги. Однак таке рішення органу опіки та піклування, вважає, було б справедливим для батька дитини, який хотів би налагодити стосунки з дитини.

За такого, з метою саме адаптації дитини до батька вважає їх можливе спілкування на території нашої селищної громади без виїзду до батька в м.Первомайськ.

Крім того, звертає увагу, що суд вказав, що батько дитини проживає за адресою: АДРЕСА_1 та згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 встановлено, що будинок складається з трьох кімнат з усіма зручностями, загальною площею 70 кв.м. В будинку зроблений сучасний ремонт. Для дитини відведена та облаштована окрема кімната, де в наявності все необхідне для навчання та розвитку дитини.

Однак, саме за ухвалою суду було проведено обстеження житлового-побутових умов за місцем проживання батька. Службою у справах дітей Первомайської міської ради надана відповідь, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. А проживає в АДРЕСА_2 . Та саме за цією адресою встановлено, що в цьому будинку за вказаною адресою для дитини відведена та облаштована окрема кімната, де в наявності все необхідне для навчання та розвитку дитини.

Звертає увагу, що відсутні дані щодо належності батьку вказаного будинку. ОСОБА_3 проживає в зазначеному будинку разом зі своїми батьками, та не можна гарантувати його постійне проживання в зазначеному будинку, оскільки між його батьками та ним виникають сварки та конфлікти.

Будинок по АДРЕСА_1 , де зареєстрований позивач, є їх спільною власністю, як майно набуте в період шлюбу. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2024 року по справі №484/1363/23 за нею та позивачем визнано по частині вказаного майна.

Однак в будинку по АДРЕСА_1 відсутні житлові умови, де могла би знаходитися дитина. В будинку проводиться ремонт. Єдине місце для проживання це літня кухня, яка складається з однієї кімнати, в якій вони раніше проживали з позивачем, оскільки в будинку робився ремонт. На сьогодні в зазначеному будинку відсутні умови для проживання дитини.

Крім того, з 24 лютого 2022 року по теперішній час на території України, в зв`язку з військовою агресією російської федерації діє воєнний стан. Практично вся територія України піддається ракетним обстрілам, в тому числі цивільна інфраструктура, житлові будинки, тощо. В будь який момент існує загроза життю та здоров`ю. В зв`язку з чим не працюють шкільні та дошкільні заклали. Порушене транспортне сполучення між населеними пунктами. За таких обставин, передавати малолітню дитину батькові за місцем ного проживання, на мою думку батькові - є недоцільним.

Враховуючи вік дитини, її обмежені комунікаційні можливості та внаслідок цього тісний зв`язок з нею, як з матір`ю, відсутність контакту між батьком та дитиною, вважає необхідним визначити, що побачення батька з дитиною на початку таких побачень має проходити у її присутності.

Таке обмеження впливає і на місце побачення, яким мас бути місце проживання або перебування дитини та матері.

Вважаю, що за таких обставин, доцільно було би визначити час спілкування з дитиною в моїй присутності з 10-00 годин до 12-00 годин кожної суботи чи неділі в смт. Братське, Вознесенського району, Миколаївської області.

Такий порядок, вважає, не буде порушувати інтереси дитини.

Водночас, встановлений на початку такий порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою не перешкоджає їм узгоджувати зміни у такому графіку, відходити від умов побачень (місце, присутність матері), а позивачу - згодом порушити питання про визначення іншого порядку та умов побачень з донькою у зв`язку зі збільшенням її віку та налагодженості її контакту з батьком.

Правом на подачу відзиву позивач та третя особа не скористалися.

Позивач ОСОБА_3 своїм правом на подання апеляційної скарги не скористався. Така процесуальна поведінка свідчить про повну згоду з оскаржуваним судовим рішенням щодо визначення судом способу участі у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Про дату, час та місце розгляду справи позивач та третя особа повідомлялися належним чином. В силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

У судовому засіданні відповідач та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повні мірі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 11 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2021 року розірвано (т.1 а.с.9,11).

Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.10).

Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю в смт. Братське, що сторонами не заперечується.

За судовим наказом виданим Братським районним судом Миколаївської області від 23 листопада 2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_5 , 2018 року народження стягнуто аліменти в розмірі частки заробітку ( доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку ( т.1 а.с.12).

Батько дитини має постійне місце проживання та реєстрації АДРЕСА_2 . За адресою: АДРЕСА_1 позивач не проживає ( т.1 а.с.5-6,112).

ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 у зв`язку з вибуттям та з 17 лютого 2022 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.29,71.)

У липні 2022 року позивач звернувся до управління у справах дітей Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області

Рішенням №91 виконавчого комітету Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області від 22 серпня 2022 року було встановлено брати йому участь у вихованні дитини та протягом вересня 2022 року - адаптивний період для дитини (у вихідні дні за місцем проживання дитини з 10.00 години до 17.00 години, з перервою на обід та відпочинок дитини) без присутності матері на території громади.

Однак відповідач чинить перешкоди у його спілкуванні батька з дитиною.

Відповідно до актів обстеження умов проживання від 27 липня 2022 року та 03 листопада 2022 року складених начальником служби у справах дітей Братської селищної ради та фахівцями Братського центру соціальних служб цієї селищної ради за адресою: АДРЕСА_3 встановлено, що власником житлового будинку є ОСОБА_6 - дідусь дитини по лінії матері). У вказаному житловому будинку малолітній ОСОБА_4 виділено окрему кімнату (т.1 а.с.57- 58, 59-60).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 складеного 20 лютого 2023 року фахівцями управління у справах дітей Первомайської міської ради встановлено, що будинок складається з трьох кімнат з усіма зручностями, загальною площею 70 кв.м. та належить батькові позивача. В будинку зроблений сучасний ремонт. Для дитини відведена та облаштована окрема кімната, де в наявності все необхідне для навчання та розвитку дитини( т.1 а.с.113).

ОСОБА_3 з 09 серпня 2010 року працює у структурному підрозділі Первомайський рейкозварювальний поїзд філії «Центр з будівництва та ремонту колії» акціонерного товариства «Українська залізниця». За місцем роботи та проживання характеризується з позитивної сторони ( т.1 а.с.15,16)

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції враховуючи вік дитини, те, що дитина готується до навчання у школі, позицію сторін та інтереси дитини, права батьків по відношенню до дитини, визначив спосіб участі батька у вихованні дитини: першу та третю суботу та неділю кожного місяця з можливістю залишитися дитині за місцем проживання батька.

Крім того, суд вказав, що під час розгляду справи відповідачкою не спростовано наявність у позивача права на спілкування з дитиною, передбачене частиною 2 статті 157 СК України, не доведено неспроможність батька спілкуватися та доглядати за донькою самостійно, що могло б перешкодити нормальному її розвитку.

Предметом спору у справі, що переглядається, з урахуванням меж та підстав апеляційного оскарження, є визначення способу участі одного із батьків у вихованні дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц.

Згідно з частиною 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18).

Європейський Суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини, у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1,3 статті 9 Конвенції).

Стаття 1 Закону України "Про охорону дитинства" визначає контакт з дитиною, як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, і тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

У статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Згідно частини 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 1 статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а стаття 153 цього Кодексу встановлює право матері, батька та дитина на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен із батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, такі зустрічі не повинні носити формальний характер, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Вказані норми права кореспондуються зі статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до положень якої батьки, що проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, міжнародними та національними нормами законодавства України закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також передбачено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок - не чинити цьому перешкоди.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (стаття 159 СК України).

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо, зокрема, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Стаття 3 ЦПК України передбачає, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При вирішенні питання щодо участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні та спілкуванні з дитиною необхідно пам`ятати, що у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною.

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, у кожній конкретній справі суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

У справі, що є предметом апеляційного перегляду, установлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , 2018 року народження.

ОСОБА_3 звернувся до суду з вимогами про визначення способу участі у вихованні доньки, оскільки відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Суд першої інстанції визначив спосіб участі батька у вихованні дитини: першу та третю суботу та неділю кожного місяця з можливістю залишитися дитині за місцем проживання батька.

Із аналізу доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається незгода останньої зі встановленим судами способами участі ОСОБА_3 у вихованні доньки в частині проведення зустрічей без присутності матері та не за їх місцем проживання.

Свої заперечення вона обґрунтовувала тим, що донька майже рік не бачилася та не спілкувалася з батьком, а тому переїзд дитини за місцем проживання позивача на вихідні дні є неможливий, тому що може порушити емоційний стан дитини. Також зазначала, що після визначеного органами опіки та піклування способу участі у виховані дитини позивач всього один раз відвідав доньку, після чого остання захворіла.

Колегія суддів зазначає, що суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини.

У справах, що виникають зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Установлення обмеження батькові та дитині у безперешкодному спілкуванні та налагодженні психоемоційного контакту між ними шляхом проведення зустрічей виключно у присутності матері повинно ґрунтуватися на беззаперечних доказах можливого негативного впливу батька на виховання дитини, формування її як особистості, на її безпеку та повноцінний розвиток. Мотиви такого обмеження не можуть базуватися лише на бажанні матері, виходячи з конфліктних ситуацій та неприязних стосунків між дорослими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що у дитини немає на сьогодні прихильності до батька, а після спілкування з батьком вона плакала і просила більше її з батьком не залишати, оскільки після її спілкування з ним «їй приходиться приймати уколи, від яких їй боляче», про що нібито їй сказала сама Ксенія.

Колегія суддів зауважує, що саме лише висловлене бажання малолітньої дитини, якій на момент розгляду справи виповнилося лише 6 років, не може бути безумовною підставою для позбавлення права батька на участь у її вихованні та піклуванні та не свідчить про те, що вказане відповідатиме якнайкращим інтересам малолітньої. Слід враховувати, що дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а тому важливо оцінити всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини.

Однак у цій справі ні відповідачем, ні органи опіки та піклування не надали доказів того, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише за бажанням дитини, а так само, що між батьком та дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні.

Думка дитини не носить абсолютного характеру, зважаючи на малолітній вік та можливий психологічно-травматичний вплив на неї при встановленні обставин за її участі, а тому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси, що закріплено у частині 3 статті 171 СК України.

Враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження негативного впливу батька на дитину, неналежне відношення до виконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків, не зважаючи на тривалий розгляд справи з жовтня 2022 року.

Судом першої інстанції не встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що психоемоційний стан дитини свідчить про те, що спілкування з батьком поза її бажанням не відповідає найкращим інтересам дитини, доводи матері про доцільність встановлення способу участі батька у спілкуванні з дитиною та у її вихованні за присутності матері ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені належними та допустимими доказами.

На думку колегії суддів, спільний відпочинок дитини у присутності обох батьків, зважаючи на неприязні стосунки між ними, буде провокувати у психоемоційний стрес, який може вплинути на поведінку дитини, стан її здоров`я та відносини з оточенням та у родині, і не сприятиме інтересам дитини.

Посилання відповідача на зловживає позивачем спиртними напоями не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами.

Твердження апеляційної скарги проте, що на теперішній час на території України, у зв`язку з агресією російської федерації діє воєнний стан, територія України піддається ракетним обстрілам, в будь - який момент існує загроза життю і здоров`ю, а тому передавати малолітню дитину батькові за місцем його проживання є недоцільним, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що позивач є батьком дитини, і як відповідачка несе відповідальність за її життя та здоров`я.

Колегія суддів зауважує, що оцінюючи доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції виходив із балансу інтересів дитини (збереження зв`язків дитини з батьком, враховуючи, що суд не встановив випадків, коли це може зашкодити її здоров`ю та розвитку) і батька (участь у прийнятті рішень у вихованні дитини).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 вересня 2024 року.