ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року місто Чернівці справа №727/6081/22

провадження №22-ц/822/289/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н.К.,

Суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

Секретар: Факас А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Поляк Марія Володимирівна на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, головуючий в суді першої інстанції суддя Бойко М.Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Посилалася на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 08 вересня 2008 року належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .

23 квітня 2010 року між її матір`ю ОСОБА_3 , яка також є співвласницею 1/2 частки вказаної квартири, та відповідачем ОСОБА_2 , та за її згодою як співвласниці, укладено договір найму однієї кімнати у цьому житловому приміщенні терміном на 12 років, який закінчився 23 квітня 2022 року.

Зазначала, що між сторонами значно погіршились відносини, строк дії договору закінчився і вона не бажає його продовжувати, у зв`язку з чим повідомила відповідача про необхідність звільнити займане приміщення і повернути ключі.

Однак ОСОБА_2 відмовляється звільнити займану ним кімнату, вимогу про виселення та передачу ключів не виконав, реєстрацію місця проживання не змінив.

У жовтні 2022 року доповнила підстави позову. Посилалася на те, що 14 жовтня 2022 року ОСОБА_2 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначене підтверджує доводи позовної заяви про те, що відповідач втратив право на проживання в квартирі, співвласницею якої вона є.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.

Повний текст рішення складено 20 грудня 2022 року.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Поляк М.В. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю та здійснити розподіл судових витрат.

Посилалася на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним і необґрунтованим, під час його ухвалення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають цим обставинам, порушив норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що суд не надав належної оцінки відповіді на адвокатський запит представника відповідача № 10 від 16 вересня 2022 року, а також копії форми реєстраційної картки особи, наданої до суду ЖБК № 64 «Камчатка», з яких вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі 28 квітня 2010 року після укладення договору найму, однак строк його дії закінчився, що підтверджує доводи позивачки про втрату відповідачем підстави проживання.

Незаконність проживання відповідача в квартирі підтверджується також тим, що його за заявою власниці було знято з реєстрації.

Зазначає, що ненадання учасником справи оригіналу письмового доказу для огляду суду не має наслідком залишення його поза увагою, якщо це відбулось з об`єктивних причин, які є поважними, а учасник справи виконав обов`язок, встановлений статтею 84 ЦПК України і повідомив суду про особу, у якої знаходиться оригінал доказу.

Судом не враховано суперечливість поведінки відповідача, який постійно змінював свою позицію щодо укладеного договору, щоб поставити під сумнів його достовірність, що є порушенням встановленого статтею 44 ЦПК України принципу добросовісності та зловживання процесуальним правом.

Залишаючи поза увагою договір найму від 23 квітня 2010 року, суд встановив, що відповідач був зареєстрований та проживає в квартирі як член сім`ї власника, однак це не підтверджується належними та допустимими доказами і ґрунтується лише на припущеннях відповідача.

Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, а тому право відповідача на користування чужим майном на вимогу власника підлягає припиненню.

Зазначає, що цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у житловий будинок, але його право припинилось, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Якобишена Т.Д. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказує на те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене на основі повного і всебічного з`ясування обставин.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами підстав, зазначених нею у позові для задоволення позовних вимог на підтвердження порушення її прав відповідачем внаслідок проживання та користування жилим приміщенням на підставі договору найму після закінчення строку його дії та розірвання, рівно як і не довела того, що відповідач проживає в ньому на підставі договору найму (піднайму) від 23 квітня 2010 року, та незаконності підстав його проживання.

Позивачкою не доведено того, що відповідач перешкоджає їй у користуванні та володінні належною їй квартирою.

Зазначає, що ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі ще коли вона була у власності його матері, продовжував безперервно проживати і на дату укладення договору дарування квартири позивачці і третій особі 08 вересня 2008 року, та проживає в цій квартирі дотепер. Жодного договору на термін 12 років він не укладав.

Квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідача, який є особою пенсійного віку, має ряд захворювань.

Право користування ОСОБА_2 спірним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому виселення зі спірної квартири відповідача є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Крім того, зняття ОСОБА_2 з реєстрації за заявою власниці не підтверджує незаконність його проживання в квартирі.

Рух справи

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 05 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка подана представником адвокатом Поляк Марією Володимирівною, задоволено частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 квітня 2023 року скасовано.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа надійшла з Верховного Суду до Чернівецького апеляційного суду 15 лютого 2024 року.

16 лютого 2024 року ухвалою апеляційного суду призначено справу до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 03 травня 2001 року за № 3-610 (том 1 а.с.84).

У період з 28 серпня 1999 року по 16 березня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16 березня 2020 року (том 2 а.с.22-23).

08 вересня 2008 року ОСОБА_2 подарував належну йому квартиру АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_3 та доньці останньої позивачці ОСОБА_1 , по частці кожній, що підтверджується договором дарування посвідченого приватним нотаріусом Козловою Н. В. на бланку ВКР № 662260, зареєстровано в реєстрі за № 9740 (том 1 а.с.10).

У матеріалах справи міститься копія укладеного 23 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Договору найму житлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_3 здала ОСОБА_2 під найм житлову кімнату в квартирі АДРЕСА_1 терміном на 12 років (п. 1, 2 Договору) (том 1 а.с.12).

Вказаний договір підписаний сторонами та начальником ЖБК № 64 «Камчатка».

Згідно з пунктом 8 вказаного договору найму власник квартири погодився на тимчасову прописку ОСОБА_2 (на термін дії договору), а у випадку розірвання виписати його.

Як вбачається з повідомлення ЖБК № 64 «Камчатка» №45 від 08 грудня 2021 року, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору найму (піднайму) житлового приміщення, укладеного 23 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (том 1 а.с.14).

Згідно Довідки виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію №4 від 20 червня 2022 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають троє осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , останній зареєстрований з 28 квітня 2010 року. Вказане також підтверджується довідкою №10 від 16 вересня 2022 року (том 1 а.с.17, 67).

Згідно інформаційної відповіді №410091 від 14 жовтня 2022 року Департаменту надання адміністративних послуг, вбачається, що ОСОБА_2 знятий з реєстрації місця проживання 14 жовтня 2022 року (том 1 а.с.110).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 жовтня 2022 року витребувано з ЖБК № 64 «Камчатка» та у ОСОБА_1 оригінал договору найму (піднайму) житлового приміщення: квартири АДРЕСА_1 , укладеного 23 квітня 2010 року (том 1 а.с.116).

Як вбачається з відповіді ЖБК №64 «Камчатка», наданої на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 жовтня 2022 року про витребування доказів, ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору найму (піднайму) житлового приміщення від 23 квітня 2010 року. У вказаній відповіді зазначено, що Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку із цим та враховуючи те, що 23 квітня 2022 року строк дії Договору найму (піднайму) житлового приміщення, який був підставою реєстрації закінчився, оригінал Договору було знищено, а тому надати оригінал зазначеного Договору неможливо (том 1 а.с.146).

Оригінал вказаного договору ОСОБА_1 суду не надано.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_2 сформованого 14 вересня 2022 року, вбачається що у останнього відсутнє нерухоме майно (том 1 а.с.63).

У листі-повідомленні ЖБК № 64 «Камчатка» від 23 березня 2023 року зазначено, що у відповіді від 16 вересня 2022 року ними допущено описку та замість вірного «28 квітня 2010 року» помилково вказано «8 квітня 2010 року», а тому ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 28 квітня 2010 року (том 2 а.с.34).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи наявна тільки копія договору найму (піднайму) житлового приміщення в будинку від 23 квітня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , однак відповідач заперечував факт його укладення. Оригінал цього доказу ані позивачкою, ані іншою стороною суду не надано, вимоги ухвали суду від 19 жовтня 2022 року про витребування оригіналу договору найму від 23 квітня 2010 року з ЖБК № 64 «Камчатка» та у позивачки не виконано, тому такий доказ судом не прийнято до уваги.

У зв`язку із цим суд вважав, що позивачка не довела належними та допустимими доказами порушення відповідачем її прав внаслідок продовження проживання та користування жилим приміщенням на підставі договору найму після закінчення строку його дії та розірвання, як і не довела незаконності підстав проживання відповідача у спірній квартирі та проживання його в ній саме на підставі договору найму від 23 квітня 2010 року.

Місцевий суд також не прийняв до уваги доводи ОСОБА_5 про те, що у зв`язку із зняттям з реєстрації відповідач втратив право на проживання в квартирі, зазначивши, що наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

При цьому позивачка посилалась на те, що відповідач проживав у спірній квартирі на підставі договору найму, укладеного 23 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та узгодженого з нею, строк дії якого закінчився, у зв`язку із чим відповідач проживає у вказаній квартирі без будь-яких законних підстав, не будучи ані власником, ані наймачем цього житлового приміщення.

ОСОБА_2 заперечував проти позову, посилаючись на те, що зазначений позивачкою договір найму він не укладав, постійно проживає у спірній квартирі ще з часів, коли його мати (попередня власниця квартири) була жива, та постійно проживав там під час шлюбу з ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (частині перша статті 810 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Таким чином, при вирішенні вказаної справи необхідно встановити підстави вселення відповідача у спірне житлове приміщення та підстави подальшого проживання його у вказаній квартирі.

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідач вперше зареєструвався у спірній квартирі 28 квітня 2010 року. Підставою для реєстрації був договір найму житлового приміщення від 23 квітня 2010 року.

Відповідач заперечує укладення ним договору найму.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги.

Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач на підтвердження факту укладання з відповідачем договору найму житлового приміщення надала копію цього договору. У вказаному договорі міститься підпис відповідача, позивачки, третьої особи та начальника ЖБК №64. Також вказаний договір зареєстрований в ЖБК №64 23 квітня 2010 року і на ньому міститься печатка ЖБК №64 «Камчатка».

З відповіді ЖБК № 64 «Камчатка» № 45 від 08 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору найму (піднайму) житлового приміщення, укладеного 23 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У повідомленні ЖБК № 64 «Камчатка» від 23 березня 2023 року зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 28 квітня 2010 року.

З відповіді ЖБК № 64 «Камчатка», наданої на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 жовтня 2022 року про витребування доказів вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору найму (піднайму) житлового приміщення від 23 квітня 2010 року.

У вказаній відповіді також зазначено, що Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку із цим та враховуючи те, що 23 квітня 2022 року строк дії Договору найму (піднайму) житлового приміщення, який був підставою реєстрації закінчився, оригінал Договору було знищено, а тому надати оригінал зазначеного Договору неможливо.

Також до касаційної скарги була надана копія договору найму (піднайму) житлового приміщення від 23 квітня 2010 року, вірність з оригіналом якої була засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Канделюк Н.В. 09 квітня 2015 року, тобто задовго до розгляду цієї справи (т.2 а.с.75).

Отже, колегія суддів вважає, що позивач довела факт укладення з відповідачем договору найму житлового приміщення.

В той же час, відповідач не спростував належними та допустимими доказами факт укладення цього договору. У своєму відзиві на позов відповідач визнає ту обставину, що він з дружиною підписували «якийсь договір», проте стверджує, що він був «безтерміновий» (т.1 а.с.50).

При цьому, відповідач не спростовує наявність свого підпису на спірному договорі.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 на підставі саме договору найму житлового приміщення від 23 квітня 2010 року.

Є безпідставними доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не підписував саме строковий договір найму, тобто в договорі не було цифри «12». У зв`язку з цим, представник відповідача наполягала на витребуванні оригіналу договору найму для можливості в подальшому провести судову експертизу давності документу.

Колегія суддів відхиляє ці доводи з огляду на те, що ще 09 квітня 2015 року, тобто задовго до закінчення договору найму та виникнення цього спору, ОСОБА_3 у приватного нотаріуса засвідчувала справжність копії договору найму з його оригіналом (т.2 а.с.75).

Крім цього, відповідно до частини першої статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Таким чином, якщо ОСОБА_2 підписував договір найму житла, проте вважав, що в ньому не було строку, то відповідно до ст..821 ЦК України він вважався укладеним на п`ять років.

Що стосується самого факту укладення договору найму, то відповідач ОСОБА_2 не визнавав його недійсним і свій підпис під сумнів не ставив.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Колегія суддів встановила, що строк дії договору найму житлового приміщення закінчився 23 квітня 2022 року та не був продовжений, оскільки будь-якої окремої угоди, або окремого договору між сторонами укладено не було і відповідач за три місяця до закінчення строку договору був попереджений про припинення договору (т.1 а.с.15).

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Якщо на дату закінчення строку договору найму житла мали місце заперечення власника квартири щодо продовження договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Враховуючи, що строк договору найму вищевказаної квартири за договором від 23 квітня 2010 року, з урахуванням заперечень власника квартири про його продовження на новий строк, припинився 23 квітня 2022 року, то колегія суддів погоджується з доводами позовної заяви про усунення позивачці перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю шляхом виселення відповідача із належної їй квартири у зв`язку із закінченням строку дії договору найму.

При цьому колегією суддів враховано, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Враховуючи наведене, на думку колегії суддів у справі, що переглядається, позивач, як власник квартири, внаслідок неправомірних дій відповідача, як наймача за договором найму, позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю - спірною квартирою, в якій, незважаючи на неодноразові вимоги про припинення строку дії договору, відповідач без належних на те правових підстав продовжує проживати. Колегія суддів вважає, що між сторонами у цій справі дотриманий справедливий баланс інтересів, оскільки позивач, як власник спірної квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відповідач, як орендар за договором, приймаючи у тимчасове користування належну позивачці та третій особі квартиру, в силу об`єктивних обставин міг проявити розумну обачність та повинен був розуміти, що спірна квартира після закінчення строку дії договору найму, за наявності заперечень власника щодо його продовження, підлягає звільненню. Виселення відповідача з орендованої квартири не буде для нього надмірним тягарем, оскільки вселяючись у квартиру на підставі договору найму, останній повинен був розраховувати, що строк дії договору не буде пролонгований і йому у будь-якому випадку необхідно буде звільнити займане ним житлове приміщення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо витрат на правову допомогу

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 382 ЦПК України, апеляційний суд при винесенні постанови вирішує питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 зазначеного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статей 1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що:

«127.Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Тобто з аналізу викладеного слід зробити висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.

Оскільки підставою для ухвалення додаткового рішення, визначеною п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України, є не вирішення судом такого питання, то вказане може мати місце лише за умови дотримання загального порядку надання стороною, яка ставить питання про відшкодування судових витрат, - подання не лише такого клопотання, але й відповідних доказів судових витрат.

Аналіз вказаних норм вказує на те, що для наявності підстав щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу заявник повинен дотриматись вимог визначених ст.ст.133, 134, 137, 141 ЦПК України, а саме: подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи та до закінчення судових дебатів у справі сторона повинна зробити відповідну заяву про подачу відповідних доказів для стягнення судових витрат.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача по справі ОСОБА_1 в суді першої та апеляційної інстанції представляла адвокат Поляк М.В. на підставі Ордерів Серії №1042927, №1019436, який виданий на підставі Договору про надання правової допомоги №233/21 від 01 грудня 2021 року (том 1 а.с.20, 219).

Відповідно до п.4.1 Витягу із Договору №233/21 про надання юридичної (правничої) допомоги укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Поляк і Партнери» на представництво інтересів позивачки, розмір винагороди за послуги, що надаються Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери», визначається за згодою сторін Адвокатського об`єднання «Поляк і партнери» та клієнта в межах 40 відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати встановлюваної на 1 січня поточного року, за годину роботи особи, яка надавала правову допомогу, якщо інший порядок розрахунків не зазначений в дорученні (угоді) до даного договору (том 1 а.с.19).

Під час подання до суду позовної заяви, представник позивача адвокат Поляк М.В. надала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, де вказала що позивач очікує понести судових витрат в суді першої інстанції в розмірі 19500 грн. (том 1 а.с.18).

Згідно наданого розрахунку вбачається, що адвокатом витрачено 05 год. 30 хв. на консультацію в офісі; визначення правової позиції 30 хв.; досудове врегулювання; підготовка та направлення повідомлення про небажання продовжувати дію договору; підготовка та направлення повідомлення про необхідність виселитись з квартири 01 год.; підготовка позовної заяви; підготовка додатків для суду та сторонам 04 год.; підготовка та участь в судових засіданнях - 02 год.

18 жовтня 2022 року представник позивача адвокат Поляк М.В. надала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, де вказала що адвокатом витрачено 01 год. 30 хв. за підготовку клопотання про доповнення підстав позову, засвідчення додатків, направлення іншим учасникам справи, позивач понесла судових витрат в розмірі 3900 грн. (том 1 а.с.112).

25 листопада 2022 року адвокат Поляк М.В. в інтересах позивача звернулась до суду з клопотанням про стягнення витрат на правову допомогу, де просила стягнути з відповідача на користь позивача понесені в суді першої інстанції витрати в сумі 23 400 грн.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, адвокатом Поляк М.В. надано Договір №233/21 про надання юридичної (правничої) допомоги від 01 грудня 2021 року, Звіт (Акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи від 24 листопада 2022 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 02 грудня 2021 року та від 24 листопада 2022 року про перерахунок адвокатському об`єднанню гонорару в сумі 23 400 грн. (том 1 а.с.166-168, 169, 170).

08 грудня 2022 року адвокат Поляк М.В. в інтересах позивача звернулась до суду з клопотанням про стягнення витрат на правову допомогу (доповнення), де просила стягнути з відповідача на користь позивача понесені в суді першої інстанції витрати в сумі 2600 грн.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, адвокатом Поляк М.В. надано Звіт (Акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи від 06 грудня 2022 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 06 грудня 2022 року про перерахунок адвокатському об`єднанню гонорару в сумі 2600 грн. (том 1 а.с.188, 189).

Відповідно до Звіту (Акту) про надані послуги, складеного 24 листопада 2022 року, вбачається, що адвокат надала, а клієнт прийняв правову допомогу за Договором в першій інстанції у цивільній справі №727/6081/22, а саме: досудове врегулювання; підготовка та направлення повідомлення про небажання продовжувати дію договору; підготовка та направлення повідомлення про необхідність виселитись з квартири 01 год.; підготовка позовної заяви; підготовка додатків для суду та сторонам 04 год.; підготовка відповіді на відзив 01 год.; підготовка заяви про доповнення підстав позову в порядку ст.49 ЦПК України 01 год. 30 хв.; підготовка і представництво інтересів клієнта в судовому засіданні 01 год.; підготовка і представництво інтересів клієнта в судовому засіданні, дослідження письмових доказів, участь у допиті свідків 30 хв. Година роботи адвоката у 2022 році становить 2600 грн. Всього адвокатом затрачено 09 год. та до оплати - 23 400 грн. (том 1 а.с.169).

Відповідно до Звіту (Акту) про надані послуги, складеного 06 грудня 2022 року, вбачається, що адвокат надала, а клієнт прийняв правову допомогу за Договором в першій інстанції у цивільній справі №727/6081/22, а саме: підготовка і представництво інтересів клієнта в судовому засіданні, участь в дослідженні письмових доказів, підготовка та надання додаткових пояснень 01 год. Година роботи адвоката у 2022 році становить 2600 грн. Всього адвокатом затрачено 01 год. та до оплати - 2600 грн. (том 1 а.с.188).

З протоколів судових засідань вбачається, що представник позивачки адвокат Поляк М.В. брала участь у розгляді справи у судових засіданнях, а саме 14 листопада 2022 року тривалістю 01 год., 25 листопада 2022 року тривалістю 01 год. (том 1 а.с.156-160, 175-179).

Враховуючи вищевикладене, оскільки суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині постанови прийшов до висновку про задоволення позову, а тому наявні підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу наданих в суді першої інстанції.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

15 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д. звернулася до Шевченківського районного суду м.Чернівців із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що заявлений розмір витрат є завищеним та не є співмірний із складністю справи. Просила зменшити витрати на правову допомогу до 1000 грн. (том 1 а.с.194).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналізуючи надані позивачкою докази понесених витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає, що вищезазначені документи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначених розмірах, вказані позивачем розміри таких витрат є завищеними та не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат.

З огляду на викладене, оскільки сторона відповідача скористалась своїм правом звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення витрат на правову допомогу, враховуючи фактичний обсяг наданих адвокатом юридичних послуг, співмірність суми витрат із складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), колегія суддів вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення понесених витрат на правничу допомогу підлягають зменшенню до 20000 грн.

Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, апеляційний суд при винесенні постанови вирішує питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 992,40 грн. (том 1 а.с.21), за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 1488,60 грн. (том 1 а.с.221), за подання касаційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 1960 грн. (том 2 а.с.78).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову, а тому судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги та касаційної скарги підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за подання касаційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 1960 грн. (том 2 а.с.79).

А тому, з відповідача на користь третьої особи підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1960 грн.

Витрати відповідача понесені ним у суді першої та апеляційної інстанцій, залишаються за ним та відшкодуванню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року слід скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 141, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Поляк Марія Володимирівна задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2022 року скасувати та постановити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 4441 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 1960 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції у розмірі 20000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 березня 2024 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна