Рішення

Іменем України

"02" лютого 2024 р. м. Дружківка Донецька область

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Медінцевої Н.М.

за участью секретаря Чабанової О.О.

представника позивача Гуревича Р.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 , про стягнення суми страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

03 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , звернулася до суду з позовом до ПАТ «Страхова група «ТАС», юридична адреса: 01032, м. Київ, прос. Берестейський, буд. 65, , та ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , про стягнення суми страхового відшкодування, посилаючись на те, що 19.06.2021 року, о 14 год. 10 хв., водій ОСОБА_2 у місті Бахмут на перехресті вул. Сибірцева - 4-й пров. Садовий, керуючи автомобілем RENAULT TRAFIC AOПП 8, н/з НОМЕР_2 , рухаючись по другорядній дорогі, не надав дорогу автомобілю SKODA FABIA д/н НОМЕР_3 , який рухався по головній дорозі, в наслідок чого трапилось зіткнення.

При дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

23.07.2021р. суддею Артемівського міськрайонного суду Донецької області (головуючий суддя Погрібна Н.М., справа №219/6722/21) визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У зв`язку з цим вказана постанова суду має статус преюдиції згідно до ч.6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) відносно даної справи.

Оскільки ОСОБА_2 має діючий страховий поліс страхової групи «ТАС», то 22.06.2021р. позивачка звернулась до цієї установи із заявою про страхові виплати.

Пошкодження автомобіля визнано страховим випадком та розмір страхового відшкодування склав 18749 грн. з них сума франшизи 1500 грн.

23.06.2021р. до Страхової групи «ТАС» позивачкою було надіслано заяву про видачу копії документів про вартість відновлювального ремонту автомобіля. Відповідь від страхової компанії на дану заяву позивачкою не отримано.

На підставі того, що наховані суми страхового відшкодування для проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивачки недостатньо, вона була вимушена звернутись до відповідного авто товарознавчого експерта для проведення незалежної оцінки вартості відновлювального ремонту автомобіля.

Вартість незалежної оцінки склала 1600 грн. Також позивачка зазначає, що експертом було завчасно повідомлено Страхову групу «ТАС» та водія т.з. RENAULT TRAFIC ОСОБА_2 про дату та час проведення експертизи та роз`яснено ним право прийняти участь у проведенні експертизи.

Представник страхової компанії у вказаний час до експерта не прибув причини своєї неявки ані експерта, ані позивачку не повідомив.

Водій ОСОБА_2 по телефону повідомив експерта та позивачку про проведення експертизи за його відсутності. У зв`язку з цим експертиза була проведена за відсутності вказаних вище осіб 12.07.2021р.

Згідно з висновками експерта СОД ФОП ОСОБА_3 про оцінку ринкової вартості відновлювального ремонту транспортного засобу вартість ремонту з урахуванням зносу становить 74 213, 87 грн. (з них вартість відновлювального ремонту складає 49 564,16 грн. та вартість матеріального збитку, з урахуванням експлуатаційного зносу замінних деталей становить 24 649,71 грн.).

22.07.2021р. позивачка звернулась до страхової компанії з досудовою претензією та запропонувала сплатити їй суму страхової виплати впродовж 5 календарних днів в розмірі 74 213, 87 грн., а також відшкодувати витрати на проведення незалежної експертизи в розмірі 1 600 грн. Страхова компанія відповідь на претензію не надала.

Тобто досудове врегулювання спору, розпочате за ініціативою позивачки не мало успіху.

Таким чином загальна сума відшкодування, за розрахунком позивачки, складає 75 813, 87 грн. (74 213,87 + 1 600 = 75 813,87).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.09.2021 року вищевказану позовну заяву було прийнято до провадження, та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, та, призначене судове засідання на 09 годину 45 хвилин 30 вересня 2021 року.

У судове засідання представники відповідачів не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину неявки не повідомили, надавши до суду відзив на позовну заяву.

Представник позивача в судовому засіданні вважав необхідним відкласти судове засідання.

У зв`язку з цим судове засідання, призначене на 09 годину 30 хвилин 21.10.2021 року, ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2021 року відкладене на 09 годину 30 хвилин 27 грудня 2021 року.

У зв`язку з неявкою відповідачів судом відкладено розгляд справи на 22.02.2022р.

15.02.2022р. позивачка подала до суду уточнену позовну заяву, яка фактично є заявою про зменшення позовних вимог, та відзначила таке.

У зв`язку з частковою виплатою заборгованості страхового відшкодування Приватним акціонерним товариством «Страховою Групою «ТАС» в розмірі 23 377,06 грн., просила зменшити розмір її позовних вимог на виплачену суму.

Таким чином, звертаючи увагу на часткову виплату суми страхового відшкодування в розмірі 23 377,06 грн. (з яких комісія банку склала 116 грн.), згідно з позовними вимогами про стягнення з ПрАТ «СГ`ТАС» на користь позивачки 75 813,87 грн., залишається 52 552,81 грн. страхового відшкодування, яку позивачка остаточно і просить стягнути на свою користь зі страхової компанії.

Того ж дня позивачка через свого представника ОСОБА_4 подала до суду клопотання, в якому повідомила суд, що під час розгляду даної справи відповідачем-2 ОСОБА_2 було в добровільному порядку було перераховано на рахунок позивачки грошову суму в розмірі 1 500 грн.

У зв`язку з цим позивачка відмовляється від частини позовних вимог, які стосуються ОСОБА_2 , в розмірі 1 500 грн.

Із урахуванням наведеного та відповідно до ч. 1 ст. 206 та п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України просила прийняти суд прийняти її відмову від частини позовних вимог, які стосуються ОСОБА_2 , в розмірі 1 500 грн., провадження по справі в цій частині закрити.

В іншій частині провадження по справі до відповідача 1 Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» продовжити.

22.02.2022р. позивачка звернулась до суду із клопотанням, в якому на підставі положень ч. 1 ст. 134 та абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України повідомляла суд, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача, які вона понесла та планує понести складає 15 000 грн. У зв`язку з цим вважала за необхідне надати відповідні документи, які документально підтверджують, що неминучі витрати на оплату послуг адвоката, які мають бути оплачені позивачкою, складають в сумі 15 000 грн. :

-Договір про надання правової допомоги від 28.07.2021 року;

-Рахунок від 22.02.2022р.;

-Звіт про надану правову допомогу від 22.02.2022р.;

-Акт про прийняття-передачу наданих послуг від 22.02.2022р.;

Розгляд справи судом було призначено на 14:20 год. 11.01.2024 р.

09.01.2024р. відповідач ОСОБА_2 звернувся із клопотанням до суду про витребування від позивача ОСОБА_1 інформацію щодо технічного стану автомобіля марки SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_3 (чи відремонтований зазначений автомобіль) станом на день розгляду даного клопотання. 10.01.2024р. відповідач ОСОБА_2 звернувся із письмовими поясненнями до суду, де вказав, що висновок про вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_3 від 15 липня 2021 року , не можна вважати допустимим доказом по справі. Крім того, з метою об`єктивного та всебічного розгляду справи вважаю за необхідне вимагати від позивача пояснень щодо стану автомобіля марки SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на зараз.

В разі, якщо позивач відремонтував вищезазначений автомобіль, вважаю за необхідне, клопотати перед судом про витребування документів на підтвердження реальної вартості придбаних запчастин та ремонту.

Щодо висновку ПАТ «Страхова група «ТАС» про визначення розміру страхового відшкодування з урахуванням зносу , тому вважав за необхідне клопотати про проведення судової експертизи, після з`ясування питання щодо наявності у позивача допустимих доказів по справі.

12.01.2024р. представник позивача ОСОБА_4 надіслав до Дружківського міського суду клопотання про виключення з кола відповідачів ОСОБА_2 , зазначивши, що ще 22.02.2022р. звертався до суду із клопотанням згідно якого позивачка відмовилась від своїх вимог щодо ОСОБА_2 згідно до ст.ст. 43,49 ЦПКУкраїни.

02.02.2024р. ОСОБА_2 надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи це тим, що, суд повідомив його про час та місце судового засідання, менш ніж за добу, тим самим порушуючи вимоги частини 5 статті 128 ЦПК України та обмежуючи моя права на підготовку до судового засідання по справі.

Після 17 години 01.02.2024 року мені на Viber надійшло повідомлення про призначення розгляду справи за позовом ОСОБА_1 Страхової групи «ТАС» та ОСОБА_2 на 09.00 02.02.2024 року.

Суд, заслухавши представника позивача ОСОБА_4 , врахувавши думку представника відповідача, що викладена ним у відзиві, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, а клопотання ОСОБА_2 без розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Спочатку Суд вважає за необхідне зазначити, що ухвалою від 02.02.2024р. судом виключено із кола відповідачів ОСОБА_2 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_2 , про стягнення суми страхового відшкодування.

Тобто ОСОБА_2 , втративши свій процесуальний статус відповідача у справі, позбавлений прав заявляти по даній цивільній справі будь-які клопотання та подавати письмові заяви.

Отже клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів та відкладення розгляду справи підлягають залишенню без розгляду, оскільки вони подані особою, яка не є учасником справи.

Щодо вирішення спору по суті справи, то Суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 19.06.2021 року, о 14 год. 10 хв., водій ОСОБА_2 у місті Бахмут на перехресті вул. Сибірцева - 4-й пров. Садовий, керуючи автомобілем RENAULT TRAFIC AOПП 8, н/з НОМЕР_2 , рухаючись по другорядній дорогі, не надав дорогу автомобілю SKODA FABIA д/н НОМЕР_3 , який рухався по головній дорозі, в наслідок чого трапилось зіткнення.

При дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

23.07.2021р. суддею Артемівського міськрайонного суду Донецької області (головуючий суддя Погрібна Н.М., справа №219/6722/21) визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Постанова суду про відсутність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.

У зв`язку з цим Суд переконаний, що вказана постанова суду має статус преюдиції згідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України відносно даної справи. Оскільки ОСОБА_2 має діючий страховий поліс страхової групи «ТАС», то 22.06.2021р. позивачка звернулась до цієї установи із заявою про страхові виплати.

Пошкодження автомобіля визнано страховим випадком та розмір страхового відшкодування склав 18 749 грн. з них сума франшизи 1 500 грн. 23.06.2021р. до ПрАТ «Страхової групи «ТАС» позивачкою було надіслано заяву про видачу копії документів про вартість відновлювального ремонту автомобіля.

Відповідь від страхової компанії на дану заяву позивачкою не отримано. На підставі того, що наховані суми страхового відшкодування для проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивачки недостатньо, вона була вимушена звернутись до відповідного авто товарознавчого експерта для проведення незалежної оцінки вартості відновлювального ремонту автомобіля.

Вартість незалежної оцінки склала 1 600 грн. Також позивачка зазначає, що експертом було завчасно повідомлено Страхову групу «ТАС» та водія т.з. RENAULT TRAFIC ОСОБА_2 про дату та час проведення експертизи та роз`яснено ним право прийняти участь у проведенні експертизи. Представник страхової компанії у вказаний час до експерта не прибув причини своєї неявки ані експерта, ані позивачку не повідомив. Водій ОСОБА_2 по телефону повідомив експерта та позивачку про проведення експертизи за його відсутності. У зв`язку з цим експертиза була проведена за відсутності вказаних вище осіб 12.07.2021р.

Згідно з висновками експерта СОД ФОП ОСОБА_3 про оцінку ринкової вартості відновлювального ремонту транспортного засобу вартість ремонту з урахуванням зносу становить 74 213, 87 грн. (з них вартість відновлювального ремонту складає 49 564,16 грн. та вартість матеріального збитку, з урахуванням експлуатаційного зносу замінних деталей становить 24 649,71 грн.

22.07.2021р. позивачка звернулась до страхової компанії з досудовою претензією та запропонувала сплатити їй суму страхової виплати впродовж 5 календарних днів в розмірі 74 213, 87 грн., а також відшкодувати витрати на проведення незалежної експертизи в розмірі 1 600 грн.

В судовому засіданні встановлено, та не спростовується жодною із сторін, що на розрахунковий рахунок позивачки, який вона зазначила в поданій заяві на страхове відшкодування, їй від АТ СК «ТАС» надійшли грошові кошти в сумі 23 377,06 грн. призначення цієї суми було зазначено як виплата страхового відшкодування.

За для правильного вирішення даного спору Суд звертається до правових, Верховного Суду, що викладені в постанові від 14.04.2022р. у справі № 205/7747/18, де зазначено наступне.

Положення цивільного законодавства свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених зазначеним Законом випадках - Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ)) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за вказаним Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Разом з тим принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) справа № 205/7747/18.

Окрім того, Суд і надає оцінку тій обставині, що позивачка доклала усіх зусиль за для вирішення даного спору в досудовому порядку, шляхом проведення досудово-претензійної роботи зі страховою компанією.

Суд констатує той факт, що страхова компанія фактично проігнорувала законні вимоги позивачки, позаяк не з`явившись у відповідну дату до експерта з приводу проведення експертизи для встановлення розміру спричиненої шкоди автомобілю, в подальшому фактично проігнорувала претензію ОСОБА_1 . Такі дії страхової компанії Суд розцінює як недобросовісні, що мало наслідком передачу вирішення даного спору на розгляд до суду.

При цьому свої заперечення страхова компанія виклала тільки під час розгляду справи в суді та сплативши кошти в рахунок страхового відшкодування в тому розмірі, в якому вважала за необхідне.

Тому Суду не зрозуміло, що заважало страховій компанії здійснити страхове відшкодування в тому розмірі, яке воно не оспорювало з самого початку.

В той же час під час усього розгляду справи з 14.09.2021р. відповідачем не заявлялось клопотання про проведення судової авто товарознавчої експертизи за для можливого визначення іншої суми, яка має бути відшкодована, якщо сума, вказана позивачкою, на думку відповідача є необґрунтованою або завищеною.

Із цього Суд робить висновок, що хоча у своєму відзиві страхова компанія і не погодилась із визначенням розміру шкоду, на якому наполягала позивачка, тим не менш жодних дій для оспорювання цього розміру не здійснив.

З цього приводу Суд відзначає, що як зазначив суддя Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Погрібний С.О. в своєї окремій думці у справі № 369/8126/17 щодо постанови Верховного Суду від 24 березня 2021 року, цивільному праву притаманна презумпція правомірності та добросовісності дій (поведінки) усіх учасників цивільних відносин.

Переважна частина приватноправових відносин виникають, розвиваються та припиняються відповідно до очікувань сторін у правомірному і добросовісному ракурсі. Цивільне правопорушення є певним ексцесом, нечастим винятком у переважно правомірному розвитку цивільних відносин. Відповідно, українському національному характерові є притаманні такі риси як прагнення до справедливості та чесності у відносинах.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).

Виходячи із аналізу правових норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц (провадження № 61-2858св18)).

Розглядаючи поняття розумності як принципу здійснення суб`єктивних цивільних прав потрібно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у праві № 521/17654/15-ц (провадження № 61-2858св18)).

Справедливість є однією з основних засад права та вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема у рівності всіх перед законом (третій та четвертий абзаци пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Категорія «зловживання правом» свідчить про те, що вона стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом за суттю випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватися суто відповідно до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Дотримання цих принципів є обов`язковим для застосування при здійсненні усіх, без винятку, суб`єктивних цивільних прав.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети безпосередньо пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Такі самі правові висновки зробили Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 718/1816/21.

В зв`язку із визначеними обставинами, з урахуванням того, що позивачу була встановлена вартість відновлювального ремонту транспортного засобу вартість ремонту з урахуванням зносу становить 74 213, 87 грн. а було відшкодовано з боку відповідача грошові кошти в сумі 23 377,06 грн., то остаточному стягненню з ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» підлягає сума відшкодування в розмірі 52 552,81 грн.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позовні вимоги позивача є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

З приводу вирішення питання про понесені судові витрати за отримання професійної правничої допомоги, то Суд виходить з такого.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:

«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18) від 15.06.2021 року у справі №159/5837/19.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідачем не подану до суду клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, хоча клопотання про судові витрати отриману професійну правничу допомогу від 22.02.2022р., які позивачка понесла та планує понести, було попередньо разом із додатками направлено страховій компанії. Також орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу позивачкою вказано у позовній заяві.

Отже, на думку Суду, 2 роки для надання до суду своїх заперечень з приводу обґрунтованості та розміру наданої позивачці професійної правничої допомоги більше ніж досить.

Вказаний у клопотанні про стягнення вказаної вище професійної правничої допомоги 15 000 грн. на думку Суду не є завищеним чи необґрунтованим, підтверджується: договором про надання правової допомоги від 28.07.2021 року, рахунком від 22.02.2022р., звітом про надану правову допомогу від 22.02.2022р., актом про прийняття-передачу наданих послуг від 22.02.2022р. Вказані докази оцінені належним чином Судом згідно ст.ст. 76-81 ЦПК України та приймаються як належні та обґрунтовані.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивачка сплатила судовий збір в розмірі 908,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, яка долучена до матеріалів справи в якості додатку до позовної заяви. Задовольняючи позов, Суд у відповідності до положень ст.141ЦПК України присуджує з другої сторони понесені позивачем і підтверджені документально судові витрати, пов`язані з розглядом справи, також у вигляді судового збору в сумі 908,00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями12,13,78,81,133, 141,259,263-265,268,274, 276, 280,282,284,356 ЦПК України, ст. ст.1166, 1192 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», місце знаходження якого: 01032, м. Київ, прос. Берестейський, буд. 65, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 52 552 (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот п`ятдесят дві) грн. 81 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», місце знаходження якого: 01032, м. Київ, прос. Берестейський, буд. 65, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 судові витрати, пов`язані з розглядом справи -витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», місце знаходження якого: 01032, м. Київ, прос. Берестейський, буд. 65, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору, в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів та відкладення розгляду справи залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Н.М. Медінцева