Справа № 333/2770/23
Провадження № 2/333/221/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого-судді Кулик В.Б., за участю секретаря судового засідання Пантюх Ю.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м. Запоріжжі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

11.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням обов`язкових платежів, в розмірі 14 858 грн. 57 коп.

Позов обґрунтований таким. ОСОБА_1 працює машиністом тепловоза, робоче місце якого є безпосередньо у маневровому депо Запоріжжя-2 регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».?З 27.12.2019 року він є головою профкому первинної Вільної профспілки працівників локомотивного депо Мелітополь. Відповідно до законодавства України роботодавця зобов`язано організовувати проходження періодичних медичних оглядів працівників, де за час проходження медичного огляду за працівниками зберігається місце роботи (посада) і середній заробіток (ст. 17 Закону України «Про охорону праці»). До 2023 року ОСОБА_1 проходив медичні огляди раз на рік, у зв`язку з тим, що має допуск роботи в одну особу (без помічника), але після початку повномасштабного вторгнення, машиністи депо не працюють в одну особу (медичний огляд для машиністів з помічником раз на два роки). Річний строк медичного огляду для роботи в одну особу спливав 19.02.2023 року. 20.01.2023 року позивач отримав направлення на проходження періодичного медогляду. До 01.02.2023 року включно, ОСОБА_1 пройшов майже усіх лікарів, які передбачені комісією, але терапевт голова комісії, відмовилась завершити оформлення проходження медкомісії у зв`язку з тим, що АТ «Укрзалізниця» не здійснила оплату організації комісій з 01.02.2023 року. У зв`язку з тим, що 01.02.2023 року не отримали висновок ще декілька працівників АТ «Укрзалізниця», позивач інформував керівництво та ставив питання про усунення перешкод в проходженні періодичної медичної комісії, які виникли за халатності посадових осіб АТ «Укрзалізниці». Але тільки ОСОБА_1 було відсторонено від роботи вимушений прогул за час проходження медкомісії. 18.02.2023 року ОСОБА_1 надали для ознайомлення наказ № 205/тч від 17.02.2023 року, який не було узгоджено з профспілкою, членом якої він є, що порушує права на захист профспілкою та право на діяльність профспілки і асоціацію. На наказі № 205 позивач висловив письмово свою незгоду, зазначив, що він має ознаки мобінгу та порушує засади законодавства ст. 160 КЗпП, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», п. 2.2 Наказу № 240. 03.03.2023 року позивача ознайомили з двома примірниками наказу № 246/тч від 28.02.2023 року та про відміну Наказу № 205/тч, але без зазначення підстав і без зазначення засобів усунення наслідків і підстав його запровадження. 08.03.2023 року після проведення оплати АТ «Укрзалізниця» організації періодичного медогляду, ОСОБА_1 зміг закінчити проходження періодичної медичної комісії та його було 09.03.2023 року допущено до роботи. Тобто, посадові особи АТ «Укрзалізниця», діючи від імені роботодавця, з метою мобінгу, відсторонили позивача від роботи з штучно створених підстав та після апеляції до керівництва і відміни незаконного наказу, позивачу умисно не оплатили дні штучно створеного вимушеного прогулу. Розрахунок позовних вимог в частині відшкодування вимушеного прогулу відповідно до нарахування за два місяці, які передували прогулу за грудень 2022 року (31 кал. день) та січень 2023 року (31 кал. день), керуючись Постановою Кабінету Міністрів України № 100, відповідно з заробітною платою 28 673 грн. 06 коп. та 19 812 грн. 50 коп. З моменту незаконного відсторонення 18.02.2023 року включно по 08.03.2023 року пройшло 19 календарних днів, тому: середньоденна заробітна плата (28 673,06+19 812,50) / (31 + 31) = 782 грн. 03 коп., компенсація за 19 днів 782,03 х 18 = 14 858 грн. 57 коп. Враховуючи зазначене, просив захистити суд порушене право і позов задовольнити.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Кулик В.Б.

Ухвалою судді від 12.04.2023 року позовну заяву залишено без руху.

Позивачем зазначені судом недоліки усунуто.

28.04.2023 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

26.05.2023 року до суду надійшов відзив на позов. Заперечення проти позову наступні. Згідно з довідкою на ім`я ОСОБА_1 позивач в період з 20.02.2023 року по 07.03.2023 року знаходився в простої. Ці обставини також підтверджуються табелями обліку використання робочого часу за лютий та березень 2023 року. Крім цього, відповідно до розрахункових листків за лютий та березень 2023 року позивачу було нарахована та виплачена заробітна плату за виконану роботу та інші компенсаційні виплати. При цьому, під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи невідворотною силою або іншими обставинами (ч. 1 ст. 34 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифно: ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Тобто, простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати. Вимушений прогул відбувається виключено за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Позовна заява та докази, які надані разом з позовною заявою не підтверджують факт вимушеного прогулу позивача в той період на який позивач посилається. Просять у позові відмовити.

Ухвалою суду від 14.03.2024 року підготовче провадження у цивільній справі закрито,справу призначено до судового розгляду по суті. Витребувано з АТ «Українська залізниця» наказ (копію) про прийняття на роботу ОСОБА_1 ; бухгалтерський розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два місяця, що передували простою (грудень 2022 року, січень 2023 року).

30.04.2024 року до суду від АТ «Укрзалізниця» надійшли письмові пояснення та витребувані документи на підставі ухвали суду від 14.03.2024 року.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримували, просили його задовольнити. ОСОБА_1 додатково зазначив, що з його сторони не було жодних навмисних дій направлених на прогул, у справі усі докази, що підтверджують неможливість ним своєчасно пройти медичний огляд через відсутність проведення оплати з боку роботодавця.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши сторони, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до такого.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», акціонерне товариство «Українська залізниця» утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, аналогічне положення визначене п. 2 Статуту відповідача, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015 року. Пунктом 6 Статуту АТ «Укрзалізниця» передбачено, що метою діяльності Товариства є задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб у безпечних та якісних залізничних перевезеннях у внутрішньому та міжнародному сполученні, роботах та послугах, що виконує та надає товариство, забезпечення ефективного функціонування та розвитку залізничного транспорту, створення умов для підвищення конкурентоспроможності транспортної галузі, а також отримання прибутку від провадження підприємницької діяльності.

Отже, держава, як засновник та єдиний акціонер АТ «Укрзалізниця» в особі Кабінету Міністрів України, який виконує функції загальних зборів, а також через інші органи управління, перелік та повноваження яких визначені статутом Товариства, реалізує свої дискреційні повноваження власника в тому числі щодо визначення та зміни організаційної структури Товариства, а також встановлення чисельності працівників і штатного розпису Товариства.

З 01.01.2008 року у зв`язку з переведенням з локомотивного депо Запоріжжя 2 ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду машиніста тепловоза, форма і система оплати праці почасова, умови праці шкідливі, особливий характер, без випробувального строку (наказ № 26/ос від 02.01.2008 року).

20.01.2023 року ОСОБА_1 видано направлення на періодичний медичний огляд працівника (посада машиніст тепловоза в одну особу), дата останнього медичного огляду 19.02.2021 року (а.с. 4).

З копії картки працівника, який підлягає періодичному медичному огляду на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що останній проходив огляд у лікарів в різні дні місяця січня, 01.02.2023 року ОСОБА_1 пройшов лікарів: дерматолога, отоларинголога, хірурга, окуліста, уролога (а.с. 5-7).

17.02.2023 року начальником депо ОСОБА_4 видано наказ № 205/тч про відсторонення ОСОБА_1 , машиніста тепловоза цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2 від роботи з 19.02.2023 року, строк проходження медичного огляду 18.02.2023 року. Наказ було надано позивачу на ознайомлення, проте ОСОБА_1 зазначив, що з наказом не згоден, висновок медичної комісії не може надати, так як товариством не було проведено оплату за проходження медкомісій працівників (а.с. 8).

28.02.2023 року начальником депо ОСОБА_4 видано наказ № 246/тч, яким відмінено наказ від 17.02.2023 року № 205/тч щодо відсторонення від роботи ОСОБА_1 машиніста тепловоза цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2 (а.с. 9). Позивача з наказом ознайомлено, проте останнім зазначено, що не вирішено фінансове питання незаконного відсторонення 03.03.2023 року.

Представником відповідача до суду надано довідку підписану ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про те, що ОСОБА_1 знаходився в простої з 20.02.2023 року по 07.03.2023 року. 08.03.302 року був направлений на проходження медичного огляду.

Суд критично відноситься до даної довідки, оскільки вона не належно оформлена, подана до суду у незавіреному вигляді. Тим паче, зазначеними вище наказами підтверджено, що ОСОБА_1 відсторонено від роботи, причина не проходження періодичного медичного огляду.

Представником АТ «Укрзалізниця» на вимогу суду було надано розрахунок оплати середньої заробітної плати за грудень 2022 року, січень 2023 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача вказувала, що позивача було неправомірно відсторонено від роботи, наказ про відсторонення був скасований керівництвом, а тому наявні підстави стягнення середнього заробітку за час неправомірного відсторонення.

Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала про наявність підстав для прийняття наказу про відсторонення, дотримання відповідачем вимог закону при їх прийнятті та відсутність порушень прав позивача з боку роботодавця.

Факт не проведення своєчасної плати за проходження медичної комісії співробітників АТ «Укрзалізниця» не спростовано та не заперечувався у суді представником відповідача.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, щорічного обов`язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. За результатами періодичних медичних оглядів у разі потреби роботодавець повинен забезпечити проведення відповідних оздоровчих заходів. Медичні огляди проводяться відповідними закладами охорони здоров`я, працівники яких несуть відповідальність згідно із законодавством за відповідність медичного висновку фактичному стану здоров`я працівника. Порядок проведення медичних оглядів визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Роботодавець має право в установленому законом порядку притягнути працівника, який ухиляється від проходження обов`язкового медичного огляду, до дисциплінарної відповідальності, а також зобов`язаний відсторонити його від роботи без збереження заробітної плати.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити за свій рахунок позачерговий медичний огляд працівників: за заявою працівника, якщо він вважає, що погіршення стану його здоров`я пов`язане з умовами праці; за своєю ініціативою, якщо стан здоров`я працівника не дозволяє йому виконувати свої трудові обов`язки.

За час проходження медичного огляду за працівниками зберігаються місце роботи (посада) і середній заробіток.

Відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 46 КЗпП України).

В ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 видано направлення на періодичний медичний огляд працівника (посада машиніст тепловоза в одну особу), дата останнього медичного огляду 19.02.2021 року (а.с. 4).

Позивач виконав вимоги керівництва та почав проходити періодичний медичний огляд працівника на підставі виданого йому направлення.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач ухилявся або відмовлявся від проведення такого медичного огляду, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в частині безпідставного відсторонення позивача від роботи.

Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що відповідачем не було своєчасно проведено оплату проходження медичної комісії працівників товариства, тобто були порушені вимоги закону, позивача було без достатніх та обґрунтованих підстав відсторонено від роботи, та заперечення сторони відповідача в цій частині позовних вимог є недоведеними.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.04.2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зазначено, що «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Разом з тим за змістом ст. 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Як вже зазначалось вище, наказом начальника депо ОСОБА_4 17.02.2023 року видано наказ № 205/тч про відсторонення ОСОБА_1 , машиніста тепловоза цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2 від роботи з 19.02.2023 року, строк проходження медичного огляду 18.02.2023 року.

Вказівки на підстави видання зазначеного наказу, останній, не містить.

Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19.

Тому у даному випадку, суд, керуючись ч. 1 ст. 10 ЦПК України та принципом верховенства права, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, застосовує за аналогією закону, що передбачено ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року по справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20) дійшов висновків про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року по справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) дійшла висновку, що вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який вчинив неправомірні дії по відношенню до працівника, що позбавили його можливості виконувати трудові функції та отримувати заробітну плату за виконану роботу. Тому за цей час працівник, права якого було порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до п. 2 Порядку, Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України).

Отже, для здійснення розрахунку мають застосовуватись виплати за грудень 2022 року та січень 2023 року, враховуючи, що подія відсторонення позивача відбулась у лютому 2023 року.

Так, згідно з розрахунком заробітної плати за грудень 2022 року ОСОБА_1 отримав 28 673 грн. 06 коа. всього нараховано (сума до виплати 2 510 грн. 52 коп.), за січень 2023 року 19 812 грн. 50 коп. всього нараховано, (6 295 грн. 86 коп. сума до виплати) (а.с. 12, зворіт).

З розрахунку оплати середньої заробітної плати, наданої до суду АТ «Укрзалізниця» вбачається, що за грудень 2022 року (сума 14 953 грн. 88 коп., 126,07 годин, 19 днів, норма 179,00 грн.)., січень 2023 року (сума 18 040 грн. 61 коп., 167,50 годин, 10 днів, норма 174,00 грн.), середня заробітна плата складає 112 грн. 39 коп., оплата за сер. заробіт. 786 грн. 73 коп., 7 годин, 1 роб.)

За змістом п. 5 розділу 4 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Із наявних у справі доказів вбачається, що середньоденна заробітна плата за попередні два місяці, що передували відстороненню позивача в лютому 2023 року, вираховується шляхом ділення сум нарахованої заробітної плати за грудень 2022 року (14 953 грн. 88 коп.) та січень 2023 року (18 040 грн. 61 коп.) на кількість робочих днів у цих двох місяцях (19 робочих днів у грудні 2022 р. + 22 робочих днів у січні 2023 року), та становить 786 грн. 73 коп. ((14 953 грн. 88 коп. + 18 040 грн. 61 коп.)/42 робочі дні).

Період з часу відсторонення позивача від виконання робіт із 19.02.2023 року (дата відсторонення) по 08.03.2023 року (дата проходження огляду) становить 19 календарних днів.

Суд, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, та з огляду на встановлення порушень трудових прав позивача, вважає, що позовна вимоги про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від виконання робіт підлягає задоволенню, та із відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу його відсторонення 19.02.2023 року до 08.03.2023 року включно, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, - в розмірі 14 947 грн. 87 коп. (786 грн. 73 коп. х 19 календарних днів за вказаний період).

При цьому, суд звертає увагу, що позивачем надано до суду розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де останній рахував заробітну плату без відрахувань та брав за обрахунок календарні дні. Суд вважає, за доцільне брати за обрахунок дані, надані представником відповідача, так як розрахунок складений, підписаний начальником ОРГ № 5 та бухгалтером ОРГ № 5, у ньому точно зазначені відпрацьовані дні та виплачена сума.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду; вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і таких вихід обґрунтований (мотивований) судом у рішенні.

Оскільки в цій частині про порушення своїх прав зазначав сам позивач, а також представник відповідача надавав пояснення та відобразив свою позицію у відповіді на позов, тому суд вважає, що може в цій частині вийти на межі позовних вимог задля повного захисту прав та інтересів позивача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим та знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Позивача було звільнено від сплати судового збору, та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на відповідача, проте з метою недопустимості нерівності прав сторін у справі, враховуючи відсутність даної вимоги, суд вважає за можливе дане питання не розглядати.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 14 947 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот сорок сім) грн. 87 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 31 травня 2024 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя В.Б. Кулик