ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року

м. Харків

справа 621/1574/16

провадження № 22-ц/818/389/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Маміної О.В.

суддів Пилипчук Н.П., Тичковою О.Ю.

за участю секретарів Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Заспенко Андрія Андрійовича на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року, постановлене суддею Овдієнка В.В.,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 216727 грн 25 коп. заборгованості за кредитно-заставним договором №DN81AR19270068 від 26.03.2008 року, станом на 19.07.2016 року. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 3250 грн 91 коп. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Заспенко Андрій Андрійовичподав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Застосувати строки позовної давності. Вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановлене без повного з`ясування обставин справи. Банком не зазначено, що в 2011 році вже було в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет застави за договором автомобіль (ВАЗ, модель: 210994-20, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий автомобіль, Noкузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ; що належить на праві власності ОСОБА_1 . Автомобіль був реалізований Банком, у 2015 році. Звертаючись до суду із позовом, банк не вказав про отримані від реалізації автомобіля кошти. Вважає, що строки давності сплинули, підстав для стягнення заборгованості не має. Крім того, зауважує, що не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Позивач надав письмові пояснення, в яких просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було порушено зобов`язання стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і нарахованих на нього платежів, а тому є підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором на користь позивача.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає, з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що 26.03.2008 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір №DN81AR19270068, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 50080 грн. 75 коп. для придбання автомобілю, строком до 25.03.2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60 % на рік.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 липня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR19270068 від 26.03.2008 року в розмірі 68261,00 грн - звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ, модель: 210994-20, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова і шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ; що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК ПРИВАТБАНК з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням ПАТ КБ ПРИВАТБАНК всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство ВЕРУС в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агентство ВЕРУС у Дзержинському районі м. Харкова та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR19270068 від 26.03.2008 року у розмірі 200 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 684 гривні 61 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень.

Як убачається з відповіді АТ КБ «ПриватБанк», предмет застави було реалізовано 16 грудня 2015 року за 55 000,00 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що на відповідач станом на 19.07.2016 року, має заборгованість - 216727 грн 25 коп, яка складається з наступного: 23582 грн 09 коп. - заборгованості за кредитом; 182586 грн 72 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 250 грн штрафу (фіксована частина); 10308 грн 44 коп. - штрафу (процентна складова).

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

25 грудня 2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2011 року було виконано, заставне майно було реалізовано, грошові кошти від реалізації у розмірі 55 000,00 грн пішли на погашення заборгованості за кредитним договором від 26 березня 2008 року, проте їх виявилося недостатньо для того, щоб погасити заборгованість відповідача у повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» виникло право стягнення залишку боргу за кредитним договором.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, з рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2011 року станом на час звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно, відповідач ОСОБА_1 мав заборгованість у загальному розмірі 68 461,00 грн., яка і була визначена судом як сума боргу, на погашення якої звернуто стягнення на предмет застави.

З урахуванням реалізації Банком заставного майна на суму 55 000,00 грн залишок заборгованості ОСОБА_1 перед Банком становить 13 461,00 грн (68 461,00 грн. 55 000,00 грн.).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 (провадження № 12-289гс18) що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Фактично АТ КБ «ПриватБанк» продовжив надалі після ухвалення рішення Дзержинським районним судом від 11.07.2011 року нараховувати передбачені договором кредиту відсотки та пеню за користування кредитом за визначеною договором процентною ставкою за користування кредитом, що вбачається із наданого до позовної заяви розрахунку (а.с.4-6).

Натомість звернувшись із позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок дострокового стягнення у повному обсязі за кредитним договором тіла кредиту, заборгованості за процентами та пені, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно на погашення такої заборгованості засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо в рішенні суду вказана заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (дострокове стягнення), то невиконання такого рішення не зумовлює виникнення у кредитора права на стягнення процентів та пені, комісії передбачених кредитним договором. У кредитора (стягувача) виникає право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин підстав для нарахування відсотків та пені після ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача не було.

А розмір заборгованості складає суму, визначену судом при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет застави. Саме з цієї суми має вираховуватися сума, отримана від реалізації предмету застави.

Питання про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, як передбачено ст. 625 ЦК України, позивачем не заявлено.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строку давності судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), якщо такий строк не змінено за домовленістю сторін (стаття 259 ЦК України).

Оскільки про порушення свого права, а саме, недостатність коштів після реалізації іпотечного майна Банк дізнався після продажу предмету іпотеки у лютому 2015 року, підстав для застосування позовної давності немає.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим частини третьої статті 191 цього Кодексу.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Оскільки апеляційна скарга мотивована, в тому числі, неналежним повідомленням про розгляд справи, є підстави для застосування п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Зазначені порушення є підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованими, оскільки вони є такими, що не відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено на 6,21% (ціна позову 216 727,25 грн = 100%, задоволено вимоги на 13 461,00 грн = 6,21%) за подання позовної заяви підлягає стягненню судовий збір у сумі 201,89 грн Апеляційну скаргу задоволено на 93,79% за подання апеляційної скарги підлягає стягненню 4 573,54 грн.

Таким чином, на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у сумі 4 371,65 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Заспенко Андрія Андрійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR19270068 від 26.03.2008 року у розмірі 13 461,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 371,65 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 24.01.2024 року.