ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі заяву ОСОБА_1 , адвоката Бєліка Андрія Сергійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвоката Чернецької Олени Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 , про затвердження мирової угоди по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини та просив суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним за місцем його проживання.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що після того як його стосунки з відповідачкою припинилися та вона переїхала, дитина проживає із ним, він повністю нею опікується та займається її вихованням. В той час коли відповідачка при кожній зустрічі намовляє доньку проти нього, що створює стрес для дитини. Між ним та відповідачкою існує спір та виникають постійні конфлікти. Під час судового засідання йому стало відомо, що висновок органу опіки та піклування не надано суду через відсутність рішення про розірвання шлюбу, яке він направив до Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради ще 18 вересня 2023 року.

20 лютого 2024 року ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу задовольнити. Вказує, що рішення суду першої інстанції негативно впливає на її спілкування з донькою, яка боїться, що вона не поверне її до батька. Просила відмовити у стягненні з неї судових витрат через їх необґрунтованість.

11 березня 2024 року ОСОБА_1 , адвокат Бєлік А.С., який представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвокат Чернецька О.А., яка представляє інтереси ОСОБА_2 подали заяву про затвердження мирової угоди по справі,.дДо якої долучено мирову угоду в якій сторони визначили, що: 1) вирішили врегулювати спір, що виник між ними на умовах, визначених цією Мировою угодою; 2) цією Мировою угодою Сторони погодили, що місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначається разом з батьком ОСОБА_1 , який одноособово виховуватиме та утримуватиме доньку; 3) Сторони погодили, що батько має право одноособово діяти в інтересах дитини без згоди матері, зокрема, але не виключено, змінювати місце реєстрації дитини, її місце навчання, представляти її інтереси перед фізичними та юридичними особами, незалежно від їх форм власності, в тому числі, перед органами державної влади та органами місцевого самоврядування; 4) у разі виникнення обставин, що передбачені п.3 даної Мирової угоди, позивач зобов`язується надати відповідачці вичерпну інформацію про такі зміни негайно, але не пізніше двох календарних днів з дня, коли такі зміни настали, шляхом направлення повідомлення засобами телефонного зв`язку (SMS, VIBER, TELEGRAM) на номер телефону: НОМЕР_1 ; 5) позивач зобов`язується не чинити відповідачці перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею; 6) Сторони погодили встановити наступні способи участі відповідачки у вихованні дитини ОСОБА_3 та спілкуванні з нею: систематичні побачення матері з донькою кожної першої та третьої неділі кожного місяця з 10:00 год. до 18:00 год. без присутності батька; щорічний спільний відпочинок доньки з матір`ю у літній час протягом 60 календарних днів за попереднім повідомленням батька за 7 календарних днів до планованого спільного відпочинку, без присутності батька; щорічний спільний відпочинок доньки з матір`ю під час зимових канікул протягом 20 календарних днів за попереднім повідомленням батька за 7 календарних днів до планованого спільного відпочинку, без присутності батька; необмежене спілкування відповідачки з донькою особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між матір`ю та донькою; 7) Сторони погодили, що мати має право на побачення з дитиною і в інший, не визначений даною Мировою угодою, день за попереднім погодженням з батьком; 8) Сторони погодили, що у всіх своїх діях щодо дитини вони зобов`язуються керуватись її якнайкращими інтересами, враховувати її бажання та думку; утверджувати в дитині повагу та любов щодо кожного з батьків; 9) позивач відмовляється від стягнення з відповідачки понесених судових витрат по сплаті судових зборів та витрат на правничу допомогу адвоката. У свою чергу відповідачка відмовляється від стягнення з позивача витрат на правничу в розмірі адвоката та будь-яких інших судових витрат, які позивачу не відомі; 10) Сторони усвідомлюють, що ухвала суду про затвердження Мирової угоди є виконавчим документом та у разі її добровільного невиконання, вона може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень; 11) Сторони усвідомлюють умови, мету, сутність цієї Мирової угоди та підтверджують, що ні в процесі укладення цієї Мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб; 12) Сторони підтверджують, що особи, які підписали дану Мирову угоду, не мають будь-яких застережень та/або обмежень своєї правоздатності, та/або дієздатності; 13) Сторони підтверджують, що їм відомі, роз`ясненні і зрозумілі наслідки укладання та затвердження судом даної Мирової угоди, передбачені статтями 207, 208, 255, 256 Цивільного процесуального кодексу України; 14) позивач і відповідач гарантують (підтверджують) один одному, що дана Мирова угода укладається на взаємовигідних для Сторін умовах, відповідає їх інтересам, спрямована на реальне настання наслідків, які обумовлені у ній, волевиявлення Сторін є вільним, цілеспрямовано, свідомим, добровільним та без будь-якого примусу, обману, насильства чи впливу тяжких обставин та відповідає їх дійсним намірам; 15) Сторони розуміють положення ч. 2 ст. 256 ЦПК України, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав не допускається; 16) Сторони розуміють і погоджуються з наслідками визнання судом даної Мирової угоди; 17) Сторони дійшли згоди з усіх істотних умов щодо врегулювання спору по справі No202/12630/23, розуміють предмет та умови Мирової угоди, не помиляться щодо них, прагнуть до реального настання обумовлених у цій мировій угоді наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам та інтересам їхньої дитини; 18) уся інформація, викладена в цій Мировій угоді, сприймається Сторонами як повною мірою достовірна. Кожна Сторона окремо несе повну відповідальність за недостовірність інформації, яка зазначена в цій Мировій угоді; 19) дана Мирова угода набирає чинності з дати її затвердження ухвалою Дніпровського апеляційного суду; 20) Мирова угода укладена у трьох примірниках по одному для кожної Сторони угоди та один для суду з метою приєднання до справи. Кожний примірник має однакову юридичну силу; 21) ухвала Дніпровського апеляційного суду про затвердження мирової угоди є виконавчим документом в розумінні Закону України «Про виконавче провадження»; 22) Реквізити сторін.

Дослідивши матеріали справи, доводи заяви про затвердження мирової угоди та текст мирової угоди, колегія суддів зазначає наступне.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що однаково означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За змістом ч. 3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Пославшись на можливість особи скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який визначається законом чи договором, суд першої інстанції не врахував, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди, суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчиняти відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Стаття 373 ЦПК України передбачає, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову або про затвердження мирової угоди сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі (ч. 2 ст. 373 ЦПК України).

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Отже, вирішуючи питання щодо затвердження мирової угоди, суд має з`ясувати чи не суперечать умови мирової угоди вимогам закону, а також чи не будуть порушені мировою угодою права чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

Відповідно до частини 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Тобто в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Отже, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Суд враховує, що предметом цієї цивільної справи є визначення місця проживання дитини.

Аналіз змісту пунктів мирової угоди безумовно свідчить про те, що вони грубим чином порушують норми не лише цивільно-процесуального законодавства але й норми Сімейного кодексу України, умовами мирової угоди вирішуються питання, що не є предметом спору у даній справі, викладені у мировій угоді умови не можна визнати взаємними поступками, оскільки вони виходять за межі заявлених позовних вимог і не в повній мірі стосуються предмету заявлених вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у затвердженні мирової угоди слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 207, 268, 373, 374, 389 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , адвоката Бєліка Андрія Сергійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвоката Чернецької Олени Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 , про затвердження мирової угоди відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров