Постанова

Іменем України

04 червня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/12219/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 16 квітня 2024 року

в складі судді Фінагеєвої І. О.

у цивільній справі №369/5159/23 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради,

про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив позбавити останню батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 10 червня 1997 року по 11 жовтня 2018 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, в якому народилася троє дітей, в тому числі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . Сімейне життя з відповідачкою не склалося через те, що у них постійно виникали сварки, в основному пов`язані з тим, що остання зловживала спиртними напоями.

Після розірвання шлюбу відповідачка добровільно залишила дітей, а також своє постійне місце проживання в м. Боярка та виїхала в невідомому напрямку. Згідно неперевіреної інформації вона нібито проживає в м. Одеса, але точна адреса її проживання на даний час невідома. Син ОСОБА_4 проживає разом з ним, тоді як його мати втратила материнські почуття до дитини, не цікавиться життям сина. З кінця 2018 року відповідачка не проявила жодного інтересу до свого малолітнього сина, не переймається його подальшим вихованням, ухиляється від своїх батьківських обов'язків, зокрема виховувати та утримувати дитину до досягнення повноліття.

Вказував, що Служба у справах дітей Боярської міської ради зробила висновок, згідно якого вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_5 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважав, що за таких обставин наявні підстави для задоволення позову та позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що висновок суду про відсутність достатніх підстав вважати, що відповідачка свідомо ухиляється від виховання дитини та її утримання, не відповідає дійсним обставинам справи.

Суд першої інстанції не виконав свого процесуального обов'язку щодо забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, оскільки не розглянув клопотання позивача, додане до позовної заяви, про витребування у Боярської міської ради належним чином завірених копій матеріалів справи на підставі яких Службою у справах дітей Боярської міської ради зроблено висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Суд в оскаржуваному рішенні не зазначив підстав не врахування наведених у висновку Служби у справах дітей обставин щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 .

Суд безпідставно не вважав за доцільне заслухати у судовому засіданні вступне слово (пояснення) позивача, а також представника Боярської міської ради, прийнявши від них заяви про розгляд справи без їхньої участі. Вважав, що за цих обставин він втратив можливість наполягати про задоволення клопотання про витребування доказів, долученого до позовної заяви, а також заявити клопотання про допит свідків та про опитування в судовому засідання сина ОСОБА_4 в порядку ст. 171 СК України.

Вказував, що обставини того, що відповідачка не проживає у м. Боярка, веде антисоціальний спосіб життя та взагалі не піклується про сина ОСОБА_4 підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, згідно якого у 2023-2024 відповідачка неодноразово Приморським районним судом м. Одеси притягувалася до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, вчиненого відносно її співмешканця, а також за невиконання термінового заборонного припису відділення поліції №5 Одеського районного управління поліції №1.

За наведених обставин просив скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Крім того, в апеляційній скарзі просив витребувати у Боярської міської ради належним чином завірені копії матеріалів справи на підставі яких Службою у справах дітей зроблено висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Позивач та її представник - ОСОБА_7 в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв'язку апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідачка, належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки та за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 10 червня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року розірвано.

Від даного шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 19 січня 2023 року №9/63 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 затверджено Висновок, яким визнано за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У Висновку зазначено, що малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Обстеження умов проживання було проведено Службою у справах дітей Боярської міської ради. В ході обстеження встановлено, що квартира загальною площею (56,5 м?), з належними умовами для проживання, централізоване газопостачання, електроенергія, водопостачання та водовідведення, сім`я забезпечена всім необхідним для розвитку та виховання дитини, у дитини окрема своя кімната облаштована всім необхідним, мебльована, є необхідні речі побуту та вжитку. В кімнаті є місце для навчання, ігор, сну, для складання особистих речей.

Мати дитини - ОСОБА_5 не мешкає разом із сином та не приймає участі у вихованні дитини з 2018 року, з моменту розлучення, не цікавиться особистим та шкільним життям, матеріально не забезпечує, аліменти не сплачує. Не намагається спілкуватися з дитиною.

Батько дитини - ОСОБА_1 характеризується позитивно, приділяє велику увагу навчанню та вихованню сина. Дитина перебуває на повному утриманні батька.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки, зокрема не займається вихованням та утриманням сина, не піклується про його здоров`я, не цікавиться життям дитини, а також з кінця 2018 року не відвідала сина.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 164 СК України, з урахуванням висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого про відсутність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , який проживає разом з батьком.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком.

При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батька з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, а мати проживає окремо від дитини та не навідується до неї, не свідчить безумовно про те, що мати не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що відповідачка проживає окремо від дитини в іншому населеному місті не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав та відповідно для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд в рішенні не зазначив мотивів не врахування наведених у висновку Служби у справах дітей обставин щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав не можуть бути підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.

Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував обставини, наведені у висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , надав оцінку такому доказу та дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення матері дитини батьківських прав.

Поруч з цим, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не зазначив аргументів не врахування обставин наведених у висновку.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновок Служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому наведено лише умови проживання дитини та загальні формулювання про не виконання відповідачкою батьківських обов`язків. Поруч з цим, у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав; не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Також у висновку органу опіки та піклування не встановлені фактичні обставини свідомого умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.

Водночас, суд першої інстанції, здійснивши в цілому аналіз висновку Служби у справах дітей у сукупності з іншими доказами наявними в матеріалах справи, правильно вказав на те, що матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які дають однозначні підстави вважати, що відповідачка свідомо ухиляється від виховання та утримання дитини, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не навів жодної із підстав, передбачених статтею 164 СК України, та відповідно не надав належних доказів для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка проживає в м. Одесі, де неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, вчинене відносно свого співмешканця, не спростовує висновку суду першої інстанції про відсутність належних доказів для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дитини, а відтак не може бути підставою для скасування рішення суду.

Суд апеляційної інстанції перевірив дані Єдиного державного реєстру судових рішень щодо притягнення відповідачки та дійшов висновку, що притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не доводить факту, що такі дії негативно впливають на фізичний розивток дитини, як складову виховання.

Доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

До того ж, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував положення п. 7 та п. 8 ст. 7, ст. 166 СК України, п. 1 та п. 2 ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в яких закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, у тому числі і при вирішенні питань щодо позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Щодо клопотання про витребування копій матеріалів справи, на підставі яких було надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, то право на вирішення даного клопотання відновлено судом апеляційної інстанції шляхом його розгляду.

Так, в судовому засіданні 04 червня 2024 року апеляційним судом розглянуто дане клопотання та відмовлено в його задоволенні, оскільки звертаючись як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції скаржник не зазначив на підтвердження яких обставин необхідно витребувати зазначені в клопотанні докази. Проте, у даних спорах обов'язковим є лише подання безпосередньо самого висновку про доцільність чи не доцільність позбавлення батьківських прав, який в матеріалах справи наявний. Крім того, у відповідності до вимог ст. 84 ЦПК України позивачем не зазначено обставин не можливості подання доказів, які він просить витребувати, самостійно.

За таких обставин судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів.

З урахуванням вищенаведеного обґрунтування колегія суддів вважає, що не вирішення судом першої інстанції такого клопотання про витребування доказів не призвело до неправильного вирішення спору.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська