Дата документу 21.05.2024 Справа № 335/3298/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/3298/23 Головуючий у І інстанції: Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/744/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Патяк Андрія Станіславовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування; служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення графіку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката Сухорукової Н.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування; служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення графіку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

В обґрунтування позову зазначено, що 01.02.2019 сторони уклали шлюб, від якого мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на теперішній час проживає з відповідачем.

14.12.2022 Орджонкідзевським районним судом м. Запоріжжя у справі № 335/7594/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.

Ще до розірвання шлюбу, а саме: з 15 жовтня 2022 року, сторони проживали окремо, разом із дитиною спільно проживала її мати, ОСОБА_1 , у АДРЕСА_1 .

Протягом перебування у шлюбі позивач зарекомендував себе як люблячий батько, який завжди піклувався про свою неповнолітню доньку, займався її вихованням, проводив вільний час із дитиною, наслідком чого стала значна прив`язаність дочки до батька.

Проте, протягом останнього року сімейне життя між подружжям поступово погіршилось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З 15 жовтня 2022 року сторони мешкають за різними адресами, не ведуть жодних спільних справ та не підтримують жодних стосунків.

За твердженням позивача, з метою зменшення негативного впливу постійних сварок з дружиною та її матір`ю на малолітню дитину, з 15 жовтня 2022 року він почав проживати окремо. ОСОБА_1 не заперечувала проти його прогулянок з донькою. Проте, починаючи з 7 листопада 2022 року, вона стала перешкоджати спілкуванню позивача з дитиною, та у подальшому виїхала за межі України. Після виїзду з дитиною за кордон ОСОБА_1 не повідомила про конкретне місце перебування спільної доньки.

Позивач офіційно працевлаштований, щомісяця сплачує аліменти шляхом їх відрахування із заробітної плати. Батько має рівні права і обов`язки щодо спільної дитини сторін, а, створюючи йому перешкоди у вихованні та спілкуванні із рідною донькою, ОСОБА_1 нехтує його правами, а також правами та інтересами дитини, оскільки це негативно впливає на її фізичний і духовний розвиток, позбавляє любові до свого рідного батька.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 просив суд:

зобов`язати ОСОБА_1 усунути йому перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

зобов`язати ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 про місцеперебування, стан здоров`я, захворювання, місця відвідування навчальних закладів, додаткових занять, репетиторів доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначити ОСОБА_2 способи та порядок участі у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за таким графіком побачень з дитиною:

- необмежене спілкування батька з дитиною засобами телефонного та відео зв 'язку (Viber, Whats App, Telegram);

- систематичні побачення батька з дитиною під час її перебування на території Україні 3 рази на місяць з 10.00 год. суботи до 19.00 год. неділі, без присутності матері дитини, з правом проживання дитини у ці дні разом з батьком, а також правом відвідувати парки, дитячі майданчики, дитячі торгово-розважальні центри, цирку, театру, кіно;

- безперешкодне проведення відпустки з дитиною без участі матері - два рази щороку згідно графіку відпустки ОСОБА_2 строком 10 діб;

- безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження доньки.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2024 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 про місцеперебування, стан здоров`я, місця відвідування навчальних закладів, додаткових занять, репетиторів доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначено ОСОБА_2 способи та порядок участі у спілкуванні та вихованні дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме:

- необмежене спілкування батька - ОСОБА_2 з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засобами будь-якого телефонного та відео зв`язку (Viber, WhatsApp, Telegram, тощо);

- систематичні побачення батька - ОСОБА_2 з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час її перебування на території Україні, а саме: 3 рази на місяць з 10.00 год. суботи до 19.00 год. неділі, без присутності матері дитини, з правом проживання дитини у ці дні разом із батьком.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Патяка А.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не мав підстав для задоволення позову за відсутності висновку органу опіки і піклування та відсутність належних доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 .

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Сухорукової Н.М. заперечує проти її доводів, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Крім того, відзив містить попередній розрахунок судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді, в розмірі 3000 грн.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Патяк А.С. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у позові.

ОСОБА_2 заперечував проти доводів скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності представника відповідача, який не з`явився.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 про встановлення способу та порядку спілкування з його дитиною, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача спілкуватися з донькою, врахувавши право та бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю малолітньою дитиною, недосягнення між батьками згоди щодо порядку участі у вихованні дитини, а також зважаючи на перебування дитини разом із матір`ю за кордоном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов`язані здійснювати свої батьківські обов`язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання.

Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Тобто права та обов`язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов`язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини.

Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі з 01.02.2019, зареєстрованому Запорізьким міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №61 від 01.02.2019 (копія свідоцтва про шлюб), який 14.12.2022 розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. (ЄДРСР https://reyestr.court.gov.ua/Review/107938006).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася спільна донька - ОСОБА_3 , народження якої зареєстровано Вознесенівським районним у місті Запоріжжя відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №808 від 25.06.2019 (копія свідоцтва про народження НОМЕР_1 ).

На теперішній час, дитина ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 .

13.11.2022 відповідач ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_3 перетнули кордон України та до теперішнього часу перебувають за межами території України.

Вказані обставини не заперечувались сторонами, у зв`язку із чим не підлягають доказуванню.

Суд першої інстанції дослідив такі докази, долучені до матеріалів справи: лист (відповідь) Служби (управління) у справах дітей відділу по Вознесенівському району ЗМР від 07.03.2023, відповідно до якого розглядалося звернення ОСОБА_2 від 07.02.2023 про проведення профілактично-виховної бесіди з матір`ю дитини ОСОБА_3 ; копії скриншотів переписки позивача та відповідача з питань що стосуються їх спільної дитини; копії матеріалів перевірки звернення ОСОБА_2 28.08.2023 до відділу поліції №6 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області щодо розшуку своєї малолітньої дитини.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про допустимість вказаних доказів, адже вони підтверджують факт того, що відповідач ОСОБА_1 (мати дитини) чинить перешкоди у спілкуванні батьку дитини ОСОБА_2 з їх спільною дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із відповідачем, та наразі мешкають за кордоном.

Відповідно до Висновку районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району від 20.06.2023 зазначено, що враховуючи відсутність можливості одержання відомостей передбачених ч.5 ст.19 СК України, пп.73,74 Постанови КМУ від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, вважає за неможливе на даний час підготувати висновок щодо визначення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_3 .

З огляду на вищезазначені норми закону та встановленні у справі фактичні обставини, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для усунення перешкод позивачу у спілкуванні з донькою.

У цій справі при вирішенні позову орган опіки та піклування брав участь у розгляді справи, проте висновок щодо розв`язання спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини не надав, з посиланням на неможливість його надання.

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі Порядок).

Зокрема, в ньому зазначено, що під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

У частинах четвертій Ї шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.

Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може.

За матеріалами справи, суд першої інстанції своєю ухвалою зобов`язав орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району надати висновок щодо визначення порядку участі батька ОСОБА_2 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У Висновку районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району від 20.06.2023 зазначено, що враховуючи відсутність можливості одержання відомостей передбачених ч.5 ст.19 СК України, пп.73,74 Постанови КМУ від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, вважає за неможливе на даний час підготувати висновок щодо визначення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_3 .

Надавши належну оцінку усім обставинам справи, взявши до уваги вік дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні із донькою.

Наявність підстав для визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні із донькою пов`язується також із тим, що мати, виїхавши за кордон з донькою, чинить перешкоди у спілкуванні батька з донькою, що позбавляє її як належної опіки і виховання з боку батька, так і порушує їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.

Виходячи з обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо спілкування дитини з батьком, апеляційний суд вважає, що визначаючи спосіб участі у вихованні дочки, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

Отже суд, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її вік, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 в частині усунення йому перешкод у вихованні доньки та визначення способу спілкування з нею.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за відсутності висновку органу опіки та піклування, який мав бути складений задля забезпечення належного розгляду справи, колегія суддів відхиляє, оскільки передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку про усунення перешкод батьку у спілкуванні з донькою та визначив спосіб його участі у вихованні дитини за відсутності висновку органу опіки та піклування. З урахуванням того, що в цій справі такий висновок орган опіки вважав за неможливе надати з огляду на відсутність можливості одержання відомостей передбачених ч.5 ст.19 СК України, пп.73,74 Постанови КМУ від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19, під час розгляду справи правовідносини в якій витікають із сімейних правовідносин, відповідно до якого «передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.»

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Таким чином, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про незадовільний психічний стан батька, оскілки вони не підтверджені належними доказами.

У рішенні СЄПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього).

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Патяка А.С.слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Патяка Андрія Станіславовича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: