Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2024 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю секретаря судового засідання Білоус А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, треті особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що її баба ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була власницею 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . При цьому, 1/4 частина вказаної квартири була нею приватизована, а, 1/12 її частина вказаної квартири перейшла у власність ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після смерті її сина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Баба позивачки ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений 04.02.2020 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., відповідно до якого все належне їй на момент смерті майно заповіла позивачці.

Постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки оригінал правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_1 відсутній, а дублікат свідоцтва отримати неможливо без наявності письмової згоди всіх співвласників, які приймали участь в приватизації квартири. Отримати таку згоду від всіх співвласників квартири не вдалось, більше того, двоє з тих співвласників, що приймали участь у приватизації, померли. Таким чином, позивачка не може реалізувати своє право власності на нерухоме майно, яке у неї виникло в порядку спадкування, зокрема, не може здійснити державну реєстрацію такого права, що унеможливлює розпорядження вказаним майном. З огляду на викладене, позивачка, з метою захисту свого права, звернулася з даним позовом до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2021 головуючим суддею у справі було визначено ОСОБА_8

Ухвалою суду від 04.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В ході підготовчого провадження ухвалою суду від 29.09.2022 задоволено клопотання представника позивача, витребувано з Центру надання адміністративних послуг Подільської РДА в м. Києві довідки про зареєстроване місце проживання третіх осіб у справі та у Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори копії спадкових справ щодо майна померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Витребувані документи надійшли до суду та долучені до матеріалів справи.

18.11.2022 від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому Київська міська рада просила розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства за відсутності їх представника.

Від третіх осіб пояснень по суті справи не надходило.

Ухвалою суду від 19.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки згідно з наказом № 4/02-02 від 11.01.2024 суддю ОСОБА_8 відраховано зі штату Подільського районного суду міста Києва.

Ухвалою суду від 21.01.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.

09.02.2024 представником позивача адвокатом Антоновим К.О. подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили.

Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 14.11.1994 Відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 м2, була приватизована в рівних долях та належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , тобто по 1/4 частині квартири кожному.

Встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 30.06.2018 Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ ум. Києві та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану.

Відповідно до матеріалів спадкової справи №356/2018, заведеної державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., встановлено, що на момент смерті ОСОБА_6 йому належала 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 м2.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_6 стали:

- його мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - на 1/3 належної ОСОБА_6 частини квартири;

- його дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - на 2/3 належної ОСОБА_6 частини квартири, з урахуванням 1/3 частини спадщини, від якої відмовилась дружина спадкодавця ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 успадкувала 1/12 частину квартири, а ОСОБА_4 - 1/6 частину квартири.

Держаним нотаріусом Пилипчук О.І. видано свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/6 частини квартири ОСОБА_4 .

Свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/12 частини квартири ОСОБА_5 не видавалось.

Отже, судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 їй належала на праві власності 1/4 частина (приватизована) та 1/12 частина (успадкована), що разом складає 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 м2.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений 04.02.2020 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., реєстровий номер 3-104.

Зі змісту заповіту встановлено, що все належне на момент смерті ОСОБА_5 майно остання заповіла позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 05.03.2020 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального МУЮ (м. Київ) та витягом Державного реєстру актів цивільного стану підтверджується, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка 02.06.2020 звернулась до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, після чого нотаріусом було заведено спадкову справу №256/2020, копію матеріалів якої на ухвалу суду надано нотаріусом та долучено до матеріалів справи.

30.10.2020 до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. із заявою про прийняття спадщини також звернулась інша онука померлої - ОСОБА_4 , в заяві якої про прийняття спадщини вказано, що вона обізнана про факт складення заповіту ОСОБА_5 , відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_5 є позивачка ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину.

22.01.2021 державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі позивачці ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 м2. Постанова мотивована тим, що в матеріалах спадкової справи відсутній правовстановлюючий документ на вказану квартиру, що відповідно до п. 4.15 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій перешкоджає видачі такого свідоцтва.

Судом встановлено, що 07.12.2020 позивачка зверталась до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу дубліката правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_1 , однак отримала відмову, мотивовану тим, що для видачі такого дублікату необхідна письмова згода всіх осіб, що брали участь приватизації житла.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивачки про те, що отримати означену згоду неможливо через смерть двох осіб, що брали участь у приватизації, а також за відсутності волевиявлення інших співвласників квартири. При цьому у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на квартиру, частка якої входить до складу спадщини, на яку претендує позивачка, остання з незалежних від неї причин не може реалізувати своє право на спадщину.

При вирішенні даної справи суд керується наступними положеннями законодавства.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК вказує, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 67 Закону України №3425-12 від 02.09.1993 «Про нотаріат» встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або неприйняття її.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.. (ч.1 ст.95 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, керуючись положеннями діючого законодавства України, суд дійшов висновків, що: позивачка є особою, яка зазначена у заповіті; заповіт є чинним, дійсним, не скасованим; спадкодавцеві ОСОБА_5 на момент її смерті належало майно, про визнання права на яке просить позивач, а отже спірне нерухоме майно є складовою спадкової маси спадкодавця; відсутні обставини, які б виключали можливість спадкування позивачки за спадкодавцем ОСОБА_5 ; позивачка у встановлені законом строки та передбаченому законом порядку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини; відсутні особи, які б могли претендувати на обов`язкову частку у спадщині за законом, та виявили б бажання її прийняти; визнання за позивачкою права власності на 1/3 вказаної квартири є таким, що не порушує прав та законних інтересів третіх осіб; відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці пов`язана з обставинами, які не залежать від волі позивачки та порушує її права.

Отже, суд зазначає про наявність підстав стверджувати про те, що право ОСОБА_1 є порушеним та підлягає захисту судом шляхом визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її баби ОСОБА_5 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд зазначає, що оскільки Київська міська рада у даній справі є належним відповідачем, однак права позивача за цим позовом не порушувала, не заперечувала, не оспорювала, не вчиняла інших дій, які б свідчили про невизнання права позивача на спадщину, та оскільки позивач сам зазначає про це у позові і не просить суд про покладення на відповідача судових витрат, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при подачі позову розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

- позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

- відповідач - Київська міська рада, місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, ;

- треті особи:

- ОСОБА_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

- ОСОБА_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , інші ідентифікуючі дані суду невідомі;

- ОСОБА_4 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повний текст рішення суду складено 19.02.2024.

Суддя Олена КОВБАСЮК