Справа № 450/528/23 Провадження № 6/450/54/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року Пустомитівський районний суд Львівської області, перевіривши матеріали по справі за заявою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання виконавчого документу (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню,-

в с т а н о в и в:

Представник заявника звернувся до суду з заявою, у якій просив визнати судовий наказ, виданий 15 січня 2024 року Пустомитівським районним судом Львівської області у справі № 450/528/23 таким, що не підлягає виконанню. Крім цього просив зупинити стягнення за судовим наказом, витребувати з архіву Пустомитівського районного суду Львівської області матеріали цивільної справи № 450/2248/18 та у Державної прикордонної служби України, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , інформацію, чи перебувала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01 січня 2023 року по даний час на території держави Україна, а також коли останнє зафіксоване її перетинання кордону України у напрямку в`їзд/виїзд.

Ознайомившись з заявою та доданими до неї матеріалами, суд приходить до наступного висновку.

Судовим наказом Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 січня 2024 року, який є виконавчим документом, у справі № 450/528/23 наказано стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 в доход держави судовий збір в розмірі 268 грн. 40 коп.

За ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, рішення, постанови, судові накази.

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення і в процесуальному законодавстві України. Так, статтею 18 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В силу ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

У відповідності до ч. 3 ст. 432 ЦПК України до розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Аналіз змісту зазначених вище норм свідчить про те, що зупинення виконання за виконавчим документом є правом, а не обов`язком суду.

Суд не вбачає достатніх підстав, які б вказували на те, що не зупинення виконання виконавчого документа може негативно вплинути на права та обов`язки боржника, а навпаки, зупинення такого може вплинути на права та інтереси дитини.

Враховуючи те, що судовий наказ, який має силу виконавчого документу, є судовим рішенням, вимога заявника про зупинення стягнення за таким фактично зупиненить виконання судового рішення, що є недопустимим.

Крім того, з матеріалів заяви вбачається, що до такої заявником не додано жодних доказів, які підтверджували б відкриття державним/приватним виконавцем виконавчого провадження, що, у свою чергу, не дозволяє суду переконатися у існуванні такого провадження взагалі.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення заяви про зупинення стягнення за виконавчим документом (судовим наказом) до прийняття рішення у вищевказаній справі.

Згідно ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своє ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.

В силу ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках передбачених цим кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить висновку, що в заявника, який є учасником цивільної справи № 450/2248/18, відсутні перешкоди в ознайомленні та копіюванні відповідних матеріалів, а в подальшому подання таких у даній справі.

Окрім цього, суд критично ставиться до вимог заяви представника ОСОБА_2 про витребування інформації з Державної прикордонної служби України, яка не може вплинути на вирішення справи по суті, а тому у задоволенні вказаного клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 84, 258, 260, 432 ЦПК України, ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, суд,-

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про зупинення стягнення, витребування цивільної справи № 450/2248/18 та інформації з Державної прикордонної служби України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Мусієвський В.Є.