Номер провадження: 22-ц/813/5285/24
Справа № 494/465/21
Головуючий у першій інстанції Римар І.А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Комлевої О.С., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Березівського районного суду Одеської області від 19 березня 2024 року у складі судді Римаря І.А.,

встановив:

У квітні 2021 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 16.10.2020 на автошляху «Березівка-Ряснопіль», з боку с. Семихатки в напрямку м. Березівка Одеської області відбулась ДТП, за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «ВАЗ 2107» д.н. НОМЕР_1 . Внаслідок ДТП пасажир вказаного автомобілю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув на місці пригоди. Вироком Березівського районного суду Одеської області ОСОБА_2 визнано винним у вчинені злочину за ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на три роки. Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР 8150178, який діяв на момент настання ДТП. ОСОБА_1 являється мамою загиблого, тому їй спричинена значна та непоправна шкода. Загибель сина призвела до душевних страждань, внаслідок пережитого стресу, погіршився стан її здоров`я, призвела до тривалої депресії, втрати сну і апетиту. Позивач є особою, що за життя сина, була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку та відносилась до непрацездатних осіб. У зв`язку з вищевикладеним позивач просила стягнути з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на свою користь страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. та страхове відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 90000,00 грн.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 19 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Березівського районного суду Одеської області від 19 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог в частині стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 90000,00 грн відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт перебування на утриманні свого загиблого сина на день смерті останнього, а також того, що дохід померлого, був для неї основним і постійним джерелом існування. Довідка Новокальчевської сільської ради від 04.01.2023 не може бути доказом, що засвідчує факт утримання, оскільки видана органом, що не має повноважень щодо встановлення таких фактів, а інформація зазначена в довідці, подана без будь-яких доказів та обґрунтувань. Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №165/325/17, звертає увагу, що довідка про склад сім`ї, за відсутності доказів, що допомога померлого в ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивача не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні останнього. ОСОБА_1 не може бути визнана утриманцем оскільки її дохід у 2020 році повністю відповідає прожитковому мінімуму встановленому на цей період.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем рішення суду оскаржується в частині позовних вимог про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 90000,00 грн, а тому рішення суду в частині позовних вимог про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24 жовтня 2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 90000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач являється особою пенсійного віку, він має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, з огляду на те, що позивачка на день його смерті перебувала на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

З ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України вбачається, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до вимог чинного законодавства України, порядок отримання страхового відшкодування за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

За правилами ч. 1, п. 2 ч. 1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

З п. 27.2 ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Пунктом 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

За змістом ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи і доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальне обов`язкове пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років.

Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Судом встановлено, що 16.10.2020 на автошляху «Березівка-Ряснопіль», з боку с. Семихатки в напрямку м. Березівка Одеської області відбулась ДТП, за участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «ВАЗ 2107» д.н. НОМЕР_1 .

Внаслідок ДТП пасажир вказаного автомобілю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув на місці пригоди. За фактом ДТП відкрито кримінальне провадження за №0001204 від 16.10.2020, по вказаному кримінальному провадженню винесено вирок від 25.03.2021, ОСОБА_2 визнано винним та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортним засобом на три роки.

Пасажир автомобілю ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане 19.10.2020 Березівським районним відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрПТ «УПСК» згідно полісу №АР 8150178.

Свідоцтвом про народження виданим 07.02.1981 Червоноармійською сільською радою Березівського району Одеської області підтверджується, що матір`ю ОСОБА_3 являється ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки виданою ГУ ПФУ в Одеській області від 26.01.2021, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком.

Довідкою виданою головою Новокальчевської сільської ради від 04.01.2021 підтверджується, що склад сім`ї ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на день смерті складався з батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та мати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З довідки, виданої виконкомом Новокальчевської сільської ради від 04.01.2021, вбачається, що гр. ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проживають за адресою АДРЕСА_1 дійсно провели поховання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та знаходилися на його утриманні до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 . За зазначеною адресою сумісно проживали та вели спільне господарство.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Згідно з роз`ясненнями, наведених у п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при вирішенні позовів про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, слід мати на увазі, що право на відшкодування такої шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв`язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті.

З аналізу наведеного вбачається, що для визнання матері, яка є пенсіонером, такою, що має право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, зокрема, потрібно довести, що частка заробітку останнього (сина позивача), яка припадала на неї, була основним і постійним джерелом її існування.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Так, основним елементом вимоги відшкодування шкоди є доведення факту перебування особи на утриманні померлого та доведення обставини, що допомога, яка надавалася, була для заявника постійним та основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Тобто доказуванню в даній справі підлягає не лише факт родинних відносин, а факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Колегія суддів, перевіривши доводи позивача та дослідивши докази надані на їх підтвердження, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, оскільки у матеріалах справи відсутні підтверджуючі докази щодо перебування позивача на утриманні померлого сина за свого життя та наявності у неї потреби в матеріальній допомозі.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на момент ДТП отримувала пенсію за віком, тобто була непрацездатною. З довідки виданої ГУ ПФУ в Одеській області від 26.01.2021, вбачається, що розмір пенсії позивачки відповідав розміру мінімального прожиткового мінімуму встановленому з січня 2019 по грудень 2020 року.

Позивач, стверджуючи про наявність у неї права на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, посилалась на досягнення нею пенсійного віку та перебування її на утриманні померлого сина, проте факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика, так як в даному випадку, мати загиблого - ОСОБА_1 має самостійний дохід (пенсію), який відповідає розміру мінімального прожиткового мінімуму встановленому в зазначений період, а наявними у матеріалах справи доказами факт надання матеріальної допомоги за життя померлим ОСОБА_3 своїй матері належним чином не підтверджений.

Довідка видана виконкомом Новокальчевської сільської ради від 04.01.2021, не є належним доказом перебування позивачки на утриманні сина, оскільки сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим та ведення спільного господарства не може свідчити про перебування на його утриманні.

Будь-яких доказів про отримувані доходи та/або заробітну плату за життя покійним сином, позивачкою також до суду не надано

Відповідно до ч. 2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачка ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами право на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то понесені витрати ПАТ «Українською пожежно-страховою компанією» зі сплати судового збору у розмірі 1817 грн за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задовольнити.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 19 березня 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 про відшкодування страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 90000,00 грн відмовити.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Українська пожежно-страхова компанія» () за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1817 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: