Справа № 509/636/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року Овідіопольський районний суд в Одеській області у складі:

головуючого судді - Кочко В.К.,

при секретарі Савченко М.В.,

за участю заінтересована особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь Одеської області заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису

учасники цивільного провадження по справі:

заявниця ОСОБА_2 та її представник адвокат Боровська О.В.,

заінтересована особа ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 .

Свої вимоги заявник мотивує тим, що 22.01.2024 р. до ОСОБА_2 приїхав наряд поліції за викликом ОСОБА_1 , який стверджував, що вона нібито у нього викрала золоті вироби, під час відібрання пояснень патрульними поліції було встановлено, що напередодні ОСОБА_1 , який колись тимчасово проживав у будинку вирізав дверний замок вхідних дверей та проник до житла де мешкає ОСОБА_2 , підклав під подушку де відпочиває ОСОБА_2 схожі на золоті вироби прикраси, щоб потім звинуватити її, після чого наступного дня викликав поліцію. ОСОБА_2 напередодні знайшла ці вироби та віднесла до сусідів, відібравши пояснення патрульні пересвідчились у тому, що ОСОБА_2 говорить правду.

ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_1 вдається системно, щоб звинуватити її та морально її знищити, підірвати її репутацію серед оточуючих, оббріхує її постійно безпідставно пише не неї усілякі заяви до суду та правоохоронних органів.

ОСОБА_2 отримала будинок за адресою: АДРЕСА_1 у спадщину, будинок був побудований або придбаний її батьками та переданий у власність за заповітом. Кривдник ОСОБА_1 проживав у зазначеному будинку тимчасово на підставі договору, термін дії якого сплив 2017 р. і він розумів, що тимчасове проживання у зазначеному будинку не дає йому права на власність або частку у власності на об`єкт нерухомості, проживав там тільки з дозволу колишньої власниці будинку. Після продажу будинку новий власник скористався своїм правом та здійснив дії щодо зняття з місця реєстрації проживання ОСОБА_1

ОСОБА_2 вказує, що спільного проживання як подружжя або співмешкання для ведення спільного господарства до відчуження будинку та після, між нею та ОСОБА_1 не було про що свідчить договір про здачу приміщення в найм укладеного 06.11.2015 р.

У 2018 р., за заявою ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження за №0000317 від 15.08.2018 р. за ч.1 ст.125 КК України щодо вчинення ОСОБА_1 протиправних дій відносно ОСОБА_2 , вчинення насильства відносно неї, шляхом нанесення їй побоїв.

Відповідно до довідки №1251 від 31.08.2023 р. Овідіопольської селищної ради ОСОБА_1 виписаний з будинку, почав проживати у смт.Овідіополь з 10.11.2015 р., заявниця будинок отримала у власність 13.07.2007 р. на підставі свідоцтва про право на спадщину, зараз власником будинку є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №496 від 14.08.2017 р.

ОСОБА_1 принижує людську гідність ОСОБА_2 , може увірватись чи таємно вирізати чи зламати замки вхідних дверей та спричинити їй шкоду як фізичну так і моральну, після візитів ОСОБА_1 у ОСОБА_2 зникають гроші, останній раз у сумі 10000,00 грн., заявниця хвилюється за своє життя, за своє здоров`я через постійні стреси та побої ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладені обставини, заявник вважає, що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства, а тому просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 6 місяців та визначити тимчасові обмеження його прав.

Заявниця та її представник заяву підтримали та просили задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №496 від 14.08.2017 р.

Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 05.09.2023 р., ОСОБА_3 надав безоплатно в оренду ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки №749 від 17.05.2023 р., виданої Овідіопольською селищною радою Одеського р-ну, Одеської обл., ОСОБА_1 був зареєстрований з 10.11.2015 р. та знятий з реєстрації у житловому будинку 02.03.2023 р. за адресою: АДРЕСА_1 .

31.10.2023 р. постановою Одеського апеляційного суду у справі №509/4473/23, постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.08.2023 р. скасовано, прийнято нову постанову, якою провадження про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП - закрити на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст.38 КУпАП.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.08.2023 р. у справі №509/4472/23 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 170,00 грн.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.04.2016 р. у справі №509/1244/16-п ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді 30 год. громадських робіт.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.04.2016 р. у справі №509/1243/16-п, провадження у справі відносно ОСОБА_1 про вчинення ним правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито, у зв`язку із відсутністю в його діях складу і події цього адміністративного правопорушення.

Відповідно до довідки про здачу приміщення в найм ОСОБА_2 здала в найм безоплатно цивільному чоловіку ОСОБА_1 будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у справі №509/3042/21 зупинено провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення, до прийняття рішення по справі №509/4349/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Обґрунтовуючи свою заяву, ОСОБА_2 вказує про те, що ОСОБА_1 постійно створює конфліктні ситуації, вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство, що може призвести до тяжких наслідків, що змусило її звернутися до суду з даною заявою.

Вирішуючи по суті вимоги заявника, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п. 2, 7 ч. 2 ст. 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону, оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що розглядається, встановлено, що між сторонами виникають конфлікти.

Необхідність видачі обмежувального припису заявник аргументувала вчиненням щодо неї психологічного та фізичного насильства.

Наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї зі сторони ОСОБА_1 , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останньої обмежувального припису.

Сам факт звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів свідчить про наявність побутового конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_1 вчинив щодо неї насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Таким чином, ОСОБА_2 в порушення ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у випадку невидачі щодо ОСОБА_1 обмежувального припису, а тому законних підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису у суду немає.

Аналізуючи надані суду докази, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи та судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти заподіяння домашнього насильства щодо заявника.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку що доводи заявника про існування загрози вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо неї чи продовження такого насильства в майбутньому, не знайшли своє підтвердження, а тому суд не вбачає ризиків настання фізичного, психологічного, економічного чи іншого виду насильства в майбутньому стосовно заявниці і вважає заяву не обґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник була звільнена при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 258,260,350-6 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволені заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Суддя В.К.Кочко