Номер провадження: 22-ц/813/2841/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року, постановленого під головуванням судді Куриленко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави-агресора Російської Федерації про стягнення збитків та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави-агресора Російської Федерації про стягнення збитків та моральної шкоди, в якому просив:

- стягнути з держави-агресора - російська федерація грошові кошти у розмірі: 14 190,85 молдавських лей, 732,46 румунських лей, 9 558,82 євро, 5 341,82 чеських крон, 1 309 данських крон, 35 920,62 шведських крон, 50 748 угорських форинтів, які в еквіваленті та в сумі дорівнюють 563 248,97 грн. (за курсом НБУ на дату подачі позовної заяви) на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення понесених збитків;

- стягнути з держави-агресора російська федерація грошові кошти у розмірі: 10 000 євро, які в еквіваленті дорівнюють 397 702 грн. (за курсом НБУ на дату подачі позовної заяви) на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення понесеної моральної шкоди;

- стягнути з держави-агресора російська федерація грошові кошти у розмірі: 50 000 грн. на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення понесених судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 24.02.2022 року внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, піклуючись про власне життя та здоров`я, він був вимушений виїхати за межі України.

Позивач зазначив, що дії відповідача, які загрожували його життю, здоров`ю та безпеці - фактично стали наслідком перебування за межами України, його незгодам, витратам та шкоді.

Також позивач стверджував, що якщо б військової агресії відповідача не відбулось - не відбулось би вимушеного переїзду у інші країни, не було б збитків та моральної шкоди, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, майнові права позивача (право власності на рухоме майно) були порушені, а моральна шкода є наслідком таких подій.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 рокупозов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з держави-агресора російська федерація грошові кошти у розмірі: 10 000 євро, які в еквіваленті дорівнюють 397 702 грн. (за курсом НБУ на дату подачі позовної заяви) на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення понесеної моральної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 14 190,85 молдавських лей, 732,46 румунських лей, 9 558,82 євро, 5 341,82 чеських крон, 1 309 данських крон, 35 920,62 шведських крон, 50 748 угорських форинтів, які в еквіваленті та в сумі дорівнюють 563 248,97 грн., ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у відмовленій частині, в інший частині заочне рішення залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду про недоведеність позовних вимог в частині позовних вимог щодо стягнення грошових коштів в молдавських леях, румунських леях, чеських кронах, данських кронах, шведських кронах, угорських форинтів, оскільки надані позивачем копії чеків не можуть вважатись збитками та стягненню не підлягають є помилковими, так як позивачем були надані копії чеків, які повністю відповідають діючому законодавству України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Також апелянт просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 50 000 грн.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується та не переглядається.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

ОСОБА_1 про призначене судове засідання на 13 лютого 2024 року був сповіщений належним чином.

До суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю ( а.с. 19 т. 2).

Відповідно до постанови ВС від 14 квітня 2022 року справа № 308/9708/19, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, а з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 10/001/10031/23-ПД від 28.03.2023 року ОСОБА_1 працює в ПАТ АБ «Південний» з 26.08.2010 року на посаді начальника управління (з 16.07.2015 року).

Позивач обґрунтовує поданий позов тим, що внаслідок збройної агресії російської федерації він переїхав до іншої країни та йому завдано матеріальної шкоди, Позивач вимушений був понести збитки протягом року, в період з 24.02.2022 року по 28.02.2023 року, пов`язані з мешканням в іноземній державі, вимушеними витратами на їжу, одяг, соціальне та культурне життя за межами Україні, що в значному рівні вимагало більш витрат від позивача.

Порушення відповідачем принципів Статуту ООН, загальної декларації прав людини, будапештського меморандуму, російського заключного акту на ради по Безпеці та співробітництву в Європі від01.08.1975 року та Договору про дружбу співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією не знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням шкоди позивачеві.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 14 190,85 молдавських лей, 732,46 румунських лей, 9 558,82 євро, 5 341,82 чеських крон, 1 309 данських крон, 35 920,62 шведських крон, 50 748 угорських форинтів, які в еквіваленті та в сумі дорівнюють 563 248,97 грн., суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки на підтвердження факту спричинення матеріальної шкоди позивачу не було надано доказів, на які він посилався, як на підставу своїх вимог в позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню, згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст. 22 ЦК України упущена вигода, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене теж є збитками. Однак, при визначенні розміру неодержаного доходу повинні враховуватися тільки точні дані, які безперечно підтверджують реальну можливість отримання доходу, грошової суми або іншого майна.

У розумінні цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Особа, яка має на меті відшкодувати збитки у виді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою. При цьому, позивач, обґрунтовуючи розмір упущеної вигоди, вдався виключно до припущення про можливість отримання ним прибутку від належних йому акцій.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі відсутності протиправної поведінки відповідача.

При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 стверджував, що він був вимушений покинути свою домівку та місце своєї професійної діяльності та відправився до друзів у Швецію. Однак, у вказаній країні він через декілька місяців перестав себе відчувати в безпеці, дізнавшись про її намір вступити до НАТО. Зазначене стало підставою для переїзду позивача до Німеччини та спричинило додаткові збитки.

Відмовляючи у задоволенні позову в даній частині вимог, судом було взято до уваги, що місто Одеса та Одеська область не відносяться до зони активних бойових дій, у місті протягом всього часу військової агресії працюють усі державні, комунальні, приватні установи, зокрема, і ПАТ АБ «Південний», де працює позивач.

Як вбачається з довідок АБ «Південний», ОСОБА_1 продовжує працювати у вказаній установі, має можливість працювати дистанційно, отримує високий дохід (а.с.17-23).

Разом з тим, витрати позивача, понесені ним під час його подорожі різними країнами Європи в молдавських леях, румунських леях, чеських кронах, швецьких кронах, данських кронах, угорських форінтах не можуть вважатись збитками та стягненню не підлягають, так як на їх підтвердження позивачем було надано копії чеків, які не містять перекладу назв товарів, що купуються, доказів їх сплати саме позивачем та обґрунтованої необхідності їх придбання.

Судом вірно зазначено, що позивачем при зверненні до суду на підтвердження факту спричинення матеріальної шкоди не було надано доказів, на які він посилався, як на підставу своїх вимог в позові.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що наведені в позовної заяві інформаційні статті із загальнодоступних джерел та засобів масової інформації не можуть свідчити про точну суму майнової шкоди, завданої російською федерацією Україні саме позивачу. Беззаперечний факт порушення російською федерацією територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України не є безумовною підставою для відшкодування саме позивачу майнової шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків майну громадян внаслідок незаконної збройної агресії.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 14 190,85 молдавських лей, 732,46 румунських лей, 9 558,82 євро, 5 341,82 чеських крон, 1 309 данських крон, 35 920,62 шведських крон, 50 748 угорських форинтів, які в еквіваленті та в сумі дорівнюють 563 248,97 грн. за недоведеністю.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновки суду про недоведеність позовних вимог в частині позовних вимог щодо стягнення грошових коштів в молдавських леях, румунських леях, чеських кронах, данських кронах, шведських кронах, угорських форинтів, оскільки надані позивачем копії чеків не можуть вважатись збитками та стягненню не підлягають є помилковими, так як позивачем були надані копії чеків, які повністю відповідають діючому законодавству України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», колегія суддів залишає без задоволення, оскільки надані копії чеків на підтвердження понесених під час його подорожі різними країнами Європи витрат не є належними та допустимими доказами для про стягнення майнової шкоди.

Також колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (20 лютого 2024 року).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 лютого 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова