Справа № 357/2048/24
Провадження № 2/357/1976/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2024 р. cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бондаренко О. В. оглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Узинської міської державної нотаріальної контори, про зняття арешту з майна (рухомого та нерухомого),

В С Т А Н О В И В:

31.01.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив відновити порушене право власності на майно (рухоме та нерухоме), яке належить ОСОБА_1 , зняти арешт з майна (рухомого та нерухомого), що належить на праві власності ОСОБА_1 та внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та до інших відповідних державних реєстрів.

Суд, оглянувши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі з наступних підстав.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний

із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Як роз`яснено у пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5 в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У пункті 5 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 03.06.2016 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що на примусовому виконанні відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого наказу №258/5-04, виданого 24.09.2004 Господарським судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Білоцерківської об`єднаної державної податкової інспекції боргу в сумі 122023,91 грн та відповідно до ст. 5, 55 Закону України «Про виконавче провадження» було направлено на виконання постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №643270 від 02.09.2005 для накладення арешту на все майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

18.10.2005 Узинською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження серії АА №643270 від 02.09.2005 було накладено арешт нерухомого майна, відомості про який зареєстровано в Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №2508050.

З листа №13990 від 18.10.2018, наданого Білоцерківським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області вбачається, що відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будь-які відкриті виконавчі провадження відсутні, всі виконавчі провадження закриті, в зв`язку із фактичним виконанням, заборгованість погашено на користь стягувачів в повному обсязі та відповідно до норм ст. 39, 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешти з всього майна боржника знято, відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників виключено, а також скасовано інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішень.

Отже, в ході саме примусового виконання виконавчого документа, а саме виконавчого наказу №258/5-04 від 24.09.2004 виданого Господарським судом Київської області, боржником за яким є ОСОБА_1 , стягувач Білоцерківська об`єднана державна податкова інспекція, державним виконавцем 02.09.2005 винесено постанову серії АА №643270 про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, об`єкт обтяження все майно боржника, яка направлена для виконання у Узинську міську державну нотаріальну контору (вих. №14279 від 23.09.2005), що підтверджується матеріалами справи, та в позовній заяві ОСОБА_1 просить зняти арешт з належного йому рухомого та нерухомого майна, який накладений в рамках такого виконавчого провадження, оскільки у Білоцерківському відділі ДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) станом на 22.01.2024 будь-які виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 на виконанні відсутні, що підтверджується довідкою від 23.01.2024 №16059.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, виконання судового рішення є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду

Відповідно до ст. 129 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах це особлива форма правосуддя, діяльність суду пов`язана із реалізацією судових актів у господарських справах, яка здійснюється у формі «контрольного санкціонування» вчинення деяких процесуальних дій у виконавчому провадженні при розгляді господарських справ, безпосереднього розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавців, як важливої гарантії захисту права особи у судовому господарському процесі та розгляді різних позовів, які стосується заходів примусового виконання рішень.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у господарській справі, визначений у Розділі VІ Судовий контроль за виконанням судових рішень ГПК України, який передбачає, що скарги сторони виконавчого провадження щодо виконання судових рішень, ухвалених за правилами господарського судочинства, підлягають розгляду судом, який розглянув відповідну справу у першій інстанції, тобто тим судом, що видав виконавчий документ.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Так, відповідно до статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до статті 340 ГПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Отже, якщо позивач є боржником у виконавчому провадженні, то він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом передбачений ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи боржника у виконавчому провадженні, внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження, шляхом оскарження боржником рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 № 904/51/19, у постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №607/3894/17, від 23.12.2020 у справі № 554/7908/17-ц, від 24.05.2021 у справі № 712/12136/18, від 24.06.2021 у справі № 127/11276/20, від 08.09.2021 у справі № 369/3757/20, від 01.12.2021 у справі № 201/6486/20 та від 19.01.2022 у справі № 577/4541/20.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на все його майно з метою забезпечення виконання виконавчого наказу №258/5-04 від 24.09.2004, виданого Господарським судом Київської області, суд приходить до висновку, що він не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а тому слід відмовити у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України (суд відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

Враховуючи вищезазначене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Узинської міської державної нотаріальної контори, про зняття арешту з майна (рухомого та нерухомого) та роз`яснює позивачу ОСОБА_1 , що він має право звернутися до Господарського суду Київської області із відповідною скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, в порядку передбаченому ст. 339, 340 розділу VI ГПК України.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору може бути повернута за клопотанням особи на підставі ухвали суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 186, 353 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Узинської міської державної нотаріальної контори, про зняття арешту з майна (рухомого та нерухомого).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала складена 06.02.2024.

Суддя О. В. Бондаренко