КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6512/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року м. Київ

Справа № 754/18295/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року, постановлену у складі судді Саламон О.Б.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

встановив:

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису визнано неподаною та повернуто заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та задовольнити заяву про видачу обмежувального припису, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції в порушення цивільно-процесуального законодавства провів оцінку ризиків та доказів у справі, дійшовши висновку, що надані докази є неналежними ще до початку розгляду заяви. Вважає, що у суду першої інстанції наявне упереджене ставлення та вже зроблено попередній висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, а тому просить, у разі скасування оскаржуваної ухали, ухвалити нове рішення, а не направляти справу для продовження розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою суду від 21 грудня 2023 заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, оскільки заява не відповідала як вимогам, встановленим ст. ст. 175, 177 ЦПК України, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим Главою 13 ЦПК України.

26 грудня 2023 року від представника заявника надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено докази щодо виконання вимог п.2 ч.1 ст. 177 ЦПК України. Однак, як вбачається з заяви про видачу обмежувального припису, заявником не надано доказів, що підтверджують обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Крім того, суд зазначав, що сторона заявника не цікавиться провадженням по її заяві тривалий час, недоліки, визначені ухвалою суду не усуває, та не надає будь-яких заяв та пояснень з приводу постановленої ухвали. Суд посилався, що згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду не виконає вимоги ст. ст. 175,177 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки не відповідають наявним у матеріалах доказам та не ґрунтуються на вимогах закону, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Форма та зміст позовної заяви, яка подається до суду, визначені у ст.ст.175, 177 ЦПК України. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до частини 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що 19 грудня 2023 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просить видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 , заборонити йому перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 на строк 6 місяців; заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань 50 метрів до місця проживання постраждалої особи - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 на строк 6 місяців; заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу - ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею на строк 6 місяців.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків терміном три дні з моменту отримання копії ухвали.

Залишаючи заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що з заяви про видачу обмежувального припису вбачається, що заявником не надано доказів, що підтверджують обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази щодо виконання вимог п. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України. Тому, заявнику необхідно надати суду докази, що підтверджують обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, так як відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відтак, заявнику слід подати заяву у новій редакції, зміст якої повинен відповідати вимогам статті 350-4 ЦПК України, а саме: у заяві повинні бути викладені обставини, які свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, зазначені докази, що їх підтверджують та докази щодо виконання вимог п. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України.

25 грудня 2023 року через підсистему «Електронний суд» представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 21 грудня 2023 року з наданням доказів щодо виконання вимог п.2 ч.1 ст. 177 ЦПК України.

Таким чином, представником заявника було усунуто недоліки у встановлений судом першої інстанції строк та виконано вимоги ухвали суду про залишення заяви без руху щодо вимог п.2 ч.1 ст. 177 ЦПК України, а тому посилання суду щодо повернення заяви на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України є помилковими.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 2 ст. 350-4 ЦПК України у разі неможливості надати докази, визначені пунктом 3 частини першої цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Отже, нормами процесуального права визначено, що кожна сторона самостійно визначає обсяг доказів, які вона надає суду у підтвердження своїх вимог та заперечень, а оцінка достатності наданих доказів судом здійснюється під час судового розгляду.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо ненадання заявником доказів, що підтверджують викладені у заяві обставини, не може бути підставою для повернення заяви, оскільки пункт 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України вказує на необхідність зазначення таких відомостей і обставин, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та за наявності докази, що їх підтверджують, що було зроблено у заяві про видачу обмежувального припису.

Ненадання відповідних доказів не може бути безумовною підставою для повернення заяви заявнику, оскільки він звернувся до суду за захистом своїх прав та надав відповідні документи, які вважав за потрібне для підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів наголошує, що ЦПК України встановлює обов`язок позивача (заявника) зазначити у заяві докази, що підтверджують вказані обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, та додати їх до позовної заяви, а на суд покладає обов`язок безпосередньо дослідити докази під час розгляду справи, однак не надає суду право на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі вирішувати питання щодо належності та допустимості цих доказів.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши зміст заяви та додані до неї докази, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про повернення заяви з тих підстав, що не надано доказів, які підтверджують обставини, фактично зводиться до аналізу суті заявлених вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц, провадження №14-61цс18, викладено висновок, що встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про неусунення заявником встановлених недоліків не відповідають обставинам справи, оскільки вимоги ухвали про залишення позову без руху від 21 грудня 2021 року були виконані представником заявника у встановлений судом строк.

Посилання представника заявника в апеляційній скарзі на те, що у суду першої інстанції наявне упереджене ставлення та вже зроблено попередній висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, та з урахуванням вказаного його вимога про те, у разі скасування оскаржуваної ухвали, ухвалити нове рішення, а не направляти справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, суперечать нормам ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції у даному випадку переглядає ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви заявнику, а не рішення суду по суті заявлених вимог. Оскільки заявлені у заяві про видачу обмежувального припису вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції, відповідне рішення суд першої інстанції не ухвалював, тому процесуальних підстав для розгляду заяви по суті судом апеляційної інстанції немає.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного, оскільки заявник усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк, колегія суддів вважає ухвалу суду такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374 - 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.