Справа № 127/5440/24
Провадження № 22-ц/801/1205/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 рокуСправа № 127/5440/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу №127/5440/24 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці про зняття арешту з майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2024 року про повернення позовної заяви, яку постановила суддя Київська Т.Б. в Могилів-Подільському міськрайонному суді Вінницької області,

в с т а н о в и в:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці про зняття арешту з майна.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу десятиденного строку з дня отримання цієї ухвали для усунення її недоліків.

Залишаючи без руху позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала та не зазначила про неможливість отримати ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області про забезпечення позову від 06 вересня 2007 року на підставі якої накладено арешт на нерухоме майно. В позові відсутнє правове обґрунтування звернення до суду саме із позовною заявою, а не із заявою про скасування заходів забезпечення позову в межах справи в якій застосовано такий арешт. Крім того, у позові відсутні відомості про осіб, на користь яких накладено арешт та таких в якості відповідачів до участі у справі не залучено. Також, позивачем не обґрунтовано пред`явлення позовної вимоги саме до ДВС, як до відповідача, оскільки як слідує з матеріалів доданих до позову в межах виконавчого провадження арешти не накладались, а реєстратором арешту про який зазначено в позові є нотаріус.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач не виконала вимоги ухвали про залишення позову без руху.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, порушено норми процесуального права, не дотримано право позивача на доступ до правосуддя. Просила ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2024 року про повернення позовної заявискасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі посилається на те, що на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, нею були усунуті недоліки, проте суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про повернення позовної заяви на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали про повернення заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Постановляючи ухвалу від 02 квітня 2024 року про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позовну заяву було залишено без руху ухвалою від 25 березня 2024 року, оскільки позивачем не надано та не зазначено про неможливість отримати ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області про забезпечення позову від 06 вересня 2007 року на підставі якої накладено арешт на нерухоме майно. В позові відсутнє правове обґрунтування звернення до суду саме із позовною заявою, а не із заявою про скасування заходів забезпечення позову в межах справи в якій застосовано такий арешт. Крім того, у позові відсутні відомості про осіб, на користь яких накладено арешт та таких в якості відповідачів до участі у справі не залучено. Також, позивачем не обґрунтовано пред`явлення позовної вимоги саме до ДВС, як до відповідача, оскільки як слідує з матеріалів доданих до позову в межах виконавчого провадження арешти не накладались, а реєстратором арешту про який зазначено в позові є нотаріус.

На виконання ухвали суду від 25 березня 2024 року позивачем надано лише відповідь Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2024 року №01.59/38/2024, зі змісту якої слідує, що надати копію ухвали суду про забезпечення позову від 06 вересня 2007 року неможливо, так як матеріали цивільної справи №2-727/07 знищені та така ухвала в архівній справі відсутня.

Разом з тим, не зазначено про неможливість отримати копії остаточного судового рішення у справі в межах якої вжито заходи забезпечення позову та відповідно визначити коло осіб, які мають брати участь у справі.

Щодо інших недоліків позовної заяви позивачем взагалі нічого не зазначено, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що подана позовна заява не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так у справі «Relief v France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Отже, повертаючи позовну заяву позивача до вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд обмежив його право на доступ до правосуддя.

У позовній заяві від 16 лютого 2024 року, позивач виклала за своїм розумінням обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини.

В даному випадку, ОСОБА_1 реалізуючи своє право на захист звернулась до суду із вказаним позовом. Відмінність бачення суду щодо обрання способу захисту та вимог, викладених у позові, не може бути підставою для повернення позовної заяви.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно роз`яснень пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 760/26376/19 (провадження № 61-5037 св20) зазначив, що «ненадання відповідних доказів, які вимагає суд на стадії відкриття провадження у справі, не може бути підставою для повернення позовної заяви позивачу, оскільки останній звернувся до суду за захистом прав та надав відповідні докази, які вважав за потрібне для підтвердження своїх вимог та які вважав достатніми, указане повинно вирішуватися при ухваленні судового рішення по суті».

На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20).

За правилами, передбаченими ст. ст.13, 48, 50, 51 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у справі співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм діючого процесуального законодавства, тільки позивачу належить право визначення відповідача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у подові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц та від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення позовної заяви без руху.

Однак, судом першої інстанції вказані норми процесуального права враховані не були. Фактично суд вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відтак, апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 квітня 2024 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.