Провадження № 2/466/265/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Шукост О.М.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

у с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будов, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 у вересні 1973 року дозволила їй та її сім`ї проживати у її частині будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді-грудні 1975 року ОСОБА_3 виїхала на лікування у Канаду та запропонувала викупити її частину будинку, про що було укладено попередній договір купівлі-продажу та позивачем сплачено квартплату за частину будинку відповідача за три наступні роки. Після повернення відповідача з Канади вони мали укласти договір купівлі-продажу, проте з 1975 року відповідач не повернулася.

Позивач стверджує, що намагалася розшукати відповідача, проте їй не відоме місце її знаходження. 30.11.1999 року рішенням Шевченківського районного суду м.Львова визнано ОСОБА_3 безвісно відсутньою.

24.07.2000 року позивача призначено опікуном 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Після виїзду 1975 року відповідача за межі країни позивач відкрито володіє її майном, проживає у її частині будинку, здійснює догляд цього майна та оплачує комунальні послуги. Оскільки вона не може оформити документи на будинок належним чином звернулася до суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Не подала відзиву на позовну заяву.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, позивач та її представник не заперечували проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.

Заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 січня 1972 року ОСОБА_3 була єдиним спадкоємцем після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До складу спадкового майна увійшла 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будов, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що вона разом із сім`єю почала проживати у частині будинку, який належить ОСОБА_3 зі згоди та дозволу останньої та проживає в цьому будинку весь час, до сьогодні.

У 1975 році ОСОБА_3 повідомила позивача, що їде на лікування в Канаду та запропонувала купити її частину будинку. Кошти передали, а Договір купівлі-продажу вирішили укласти після її повернення в Україну.

Прийма ОСОБА_5 в Україну не повернулася.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 0.11.1999 року ОСОБА_6 , 1928 року народження визнано безвісти відсутньою.

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 24.07.2000 року №875 ОСОБА_1 призначено опікуном 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_6 , яка визнана безвісти відсутньою.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності-це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1.Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у їх сукупності.

Володіння без правової підстави-це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном .

Добросовісність володіння, як підстава для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьо їстатті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позивачем доведено добросовісність заволодіння 1/2 частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відкритість володіння таким та безперервність з 1973 року. Доводів протилежного, до суду не поступило.

Факт безперервного володіння ОСОБА_1 1/2 частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 також ствердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_1 є дружиною його двоюрідного брата ОСОБА_9 , вони знайомі з 1973 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_9 свого помешкання не мали, оскільки ОСОБА_9 був сиротою. Матір свідка була знайома із ОСОБА_3 , яка дозволила його брату із сім`єю проживати у її будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом ОСОБА_3 захворіла та виїхала за кордон на лікування. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була домовленість про те, що після повернення ОСОБА_3 в Україну вона мала передати квартиру ОСОБА_1 ОСОБА_1 навіть передала ОСОБА_3 частину коштів, під час передачі яких був присутній свідок та його дядько. Це відбулося у 1975 році. З того часу, ОСОБА_3 ніхто не бачив, вона виїхала за кордон та не повернулася, її розшукували, проте це не дало результатів. ОСОБА_1 відкрито володіє житлом, постійно в ньому проживає, утримує в належному стані та робила там ремонт.

ОСОБА_8 допитана в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що вона є донькою ОСОБА_1 та зазначила, що вона виросла у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Знає, що батьки чекали на приїзд ОСОБА_3 проте вона так і не приїхала. Перед її виїздом за кордон, батьки передали їй кошти на поїздку за кордон. Оформити договір купівлі-продажу квартири до виїзду за кордон ОСОБА_3 не могли, оскільки в разі відсутності майна в Україні останню не випустили б за кордон. Зазначила, що в дитинстві вона була на обліку в дільничій лікарні за цією адресою, всі шкільні документи так само були оформлені за даною адресою.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 1975 року безперервно та відкрито володіє 1/2 частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 , дані обставини підтверджені показами свідків, а також належними та достатніми доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будов, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будов, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку ст. 284-285 ЦПК України.

Апеляційна скарга на заочне рішення подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя О. І. Баєва