Номер провадження 2/754/1973/24
Справа №754/1023/24
РІШЕННЯ

Іменем України

02 липня 2024 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 08.05.2020 року між ним, як дарувальником, та його донькою - відповідачем ОСОБА_2 , як обдарованою, було укладено договір дарування квартири, за умовами якого він передав безоплатно у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, на момент укладення вказаного договору дарування йому виповнилось 79 років, тобто він був особою похилого віку. Передумовою укладення договору було те, що він розраховував на те, що безкоштовно передасть дочці належну йому квартиру, а вона за це здійснюватиме догляд за ним: придбаватиме ліки та продукти харчування, організовуватиме його прийом у лікарів, супроводжуватиме до лікарень, магазинів, місць публічного відпочинку. Після укладення договору він залишився проживати у квартирі, а відповідач видала йому довіреність, якою уповноважила на представництво з питань, пов`язаних з її експлуатацією. У 2023 році він захворів, внаслідок чого потребував зазначеного догляду. Проте, відповідач ухилилась від надання такого догляду, на який він розраховував, укладаючи оспорюваний договір. Необхідний йому догляд, який він мав би отримати від відповідача, він отримував від своєї колишньої дружини ОСОБА_3 .

Позивач зауважує, що виходячи з обставин укладення оспорюваного договору, а також з порівняльного аналізу положень закону щодо правової природи договору дарування та договору довічного утримання, враховуючи, що він є особою похилого віку, знав, що потребуватиме сторонньої допомоги, після вчинення оспорюваного договору залишився проживати у квартирі, яка є його єдиним зареєстрованим місцем проживання, намірів на відчуження квартири ніколи не мав, можна дійти висновків, що через вказані обставини він неправильно зрозумів зміст укладеного з дочкою договору, оскільки бажав укласти договір довічного утримання для забезпечення своєї старості.

Посилаючись на те, що він помилково вважав укладений з відповідачем договір дарування договором довічного утримання, позивач просить задовольнити його вимоги та визнати оспорюваний договір дарування недійсним.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.01.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.02.2024 року витребувано від приватного нотаріуса КМНО Зінич А.І. належним чином завірену копію договору дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідченого 08.05.2020 року, реєстраційний номер № 404.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.04.2024 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 відчужувати та обтяжувати у будь-який спосіб, передавати в іпотеку, а також надавати у користування будь-кому, крім ОСОБА_1 , і у будь-який спосіб квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.05.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 08.05.2020 року між позивачем ОСОБА_1 , як дарувальником, та відповідачем ОСОБА_2 , як обдарованою, було укладено договір дарування квартири, відповідно до п.1 якого дарувальник передає безоплатно, а обдаровувана приймає у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно п.7 договору дарування сторони стверджують один одному та повідомляють, що:

-при укладенні цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними і не страждають на захворювання, які б перешкоджали цьому;

-не обмежені у праві укладати правочини; не визнані у встановленому порядку недієздатними (обмежено дієздатними); розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором;

-при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними;

-договір укладається ними згідно зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску;

-договір укладається на вигідних для них, сторін, умовах і не є результатом впливу тяжких обставин;

-правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним);

-в тексті цього договору відображено усі істотні умови щодо дарування квартири, укладення договору відповідає дійсним намірам сторін, сторони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки, будь-які заперечення щодо кожної з умов договору у сторін та кожної з них відсутні, про що свідчать підписи сторін на договорі.

Відповідно до п.16 договору дарування, вимоги законодавства щодо змісту, суті і правових наслідків правочину, що укладається, в тому числі про безоплатний характер договору, відсутність у обдаровуваної обов`язку щодо вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового або немайнового характеру, застосування строку позовної давності щодо вимог про розірвання договору дарування в один рік тощо, а також вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст статей 182, 203, 215-236, 334, 717-728 ЦК України, сторонам нотаріусом роз`яснені і їм зрозумілі.

Позивач просить визнати вказаний договір дарування недійсним у зв`язку із вчиненням його під впливом помилки, оскільки він помилково вважав вказаний договір договором довічного утримання.

Суд вважає, що вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Тлумачення вказаної норми дозволяє виснувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третястатті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, обравши способом захисту прав визнання договору дарування недійсним, позивач у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що ним не виконано, хоча є процесуальним обов`язком.

Так, звертаючись до суду із позовом, позивач у порушення статей 79,81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту недійсності спірного договору довічного утримання з підстав, передбачених ст.229 ЦК України.

Судом встановлено, що до укладення договору нотаріус попередньо ознайомив позивача з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем.

Сторони укладеного договору дарування ствердили, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, цей договір не має характеру фіктивних та удаваних угод (пункт 7 договору дарування).

За змістом пункту 16 договору дарування, сторони засвідчили безоплатний характер договору, відсутність у обдаровуваної обов`язку щодо вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Позивачем не надано суду медичних документів, які б свідчили про те, що станом на час укладання договору дарування ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні та потребував постійного стороннього догляду.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Отже, зміна в стосунках позивача з відповідачем з 2023 року не свідчить про наявність помилки зі сторони дарувальника під час укладення ним оспорюваного правочину.

Посилання позивача на те, що спірна квартира є його єдиним житлом та він продовжує проживати в квартирі після укладення договору, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення оспорюваного договору, не є підставою для задоволення позову. Судом не встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у можливості користування квартирою.

З урахуванням вищенаведених правових норм та обставин, встановлених судовими рішеннями, суд приходить до висновку про те, що позивачем не наведено жодних мотивів та не надано належних доказів, які б давали підстави вважати, що його волевиявлення на момент вчинення оспорюваного правочину не було вільним, а укладений договір міг би вважатись таким, що укладений під впливом помилки та є таким, що підлягає визнанню недійсним. Відтак, в задоволенні позову належить відмовити.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними та допустимими доказами, а тому в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову не дають.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають (ст.141 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: