Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

за участю секретаря Пижик В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 212/10170/23 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та стягнення компенсації вартості 1/2 частини майна,

за участі представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулась до суду із первісним позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 20 жовтня 1990 року між сторонами по справі було укладено шлюб. Зазначала, що вона з 1989 року була працевлаштована, у шлюбі із відповідачем народила двох дітей, як вже повнолітні, дбала про добробут та затишок в родині. Однак з віком стан її здоров`я погіршився, вона лікувалась та у 2020 році МСЕК їй було встановлено II групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково. Позивачка подала до суду заяву про розірвання шлюбу. При цьому в шлюбі за спільні кошти у спільну власність сторонами по справі було придбано чотирьох кімнатну квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 (загальна площа 76,5 кв. м., житлова площа 46,6 кв. м.), яка була оформлена на ОСОБА_2 . При цьому вказана квартира була набута за сімейні кошти та для родини сторін, яка складалась з подружжя сторін та їх дітей, які усі проживали у такій квартирі. ОСОБА_1 була у спірній квартирі з грудня 2003 року. Натомість, сімейні стосунки між позивачем та відповідачем погіршились, тому позивачка мешкає окремо, а вирішити питання щодо поділу майна, набутого під час шлюбу в позасудовому порядку, можливості немає, через що позивачка вимушена звернутися до суду зі вказаним позовом задля захисту свого права на 1/2 частку придбаної у шлюбі в спільну власність подружжя квартири. На підставі викладеного просила визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із позовом представник відповідача подав відзив на первісний позов, де вказував, що сторони не мешкають з грудня 2021 року разом, не маючи спільного побуту та бюджету. Однак ОСОБА_1 не включила до спільного майна, що підлягає врахуванню при поділі, грошові кошти в сумі 10200 доларів США, які ОСОБА_2 купував для сімейних заощаджень, які у вересні 2021 року забрала у нього позивачка разом із міжкімнатними дверима, побутовою технікою, меблями, кондиціонером, пральною машиною, телевізором, а всьогоина загальну суму близька 3000 доларів США. Отже, ОСОБА_1 забрала рухомого майна та грошей на загальну суму 505658,04 грн., вартість 1/2 частки якого становить 252829,02 грн., які просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Крім того за даним фактом ОСОБА_2 не звертався до поліції, оскільки ОСОБА_1 до цього писала йому письмові заяву із тим, що не буде претендувати на квартиру по АДРЕСА_1 , яка була придбана саме за особисті кошти ОСОБА_2 від 1 липня 2003 року. При цьому доходи родини сторін не дозволяли робити заощадження. Отже, кошти для купівлі спірної квартири були набуті в обмін на приватизаційний майновий сертифікат при приватизації ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго". Додавав, що ОСОБА_1 при цьому має в особистій власності двокімнатну кв. АДРЕСА_2 та трикімнатну кв. АДРЕСА_3 , право власності на які вона набула під час шлюбу із ОСОБА_2 . Крім того не погоджувався із тим, що вартість спірної квартири становить більше 800 000 грн. На підставі переліченого просив суд відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 повністю.

У відповіді на відзив представник позивача, адвокат Кафтасьєва Г. В., вказувала, що ОСОБА_1 наполягає на тому, що квартира по АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю. При цьому не погоджувалась із тим, що відповідачем було придбано квартиру за кошти, які він отримав від продажу акцій, оскільки лише один договір був укладений безпосередньо ним на суму 5250 грн., другий його батьком, а третій взагалі знайомою відповідача. При цьому спірна квартира була придбана за 25000 грн. від 1 липня 2003 року, а продаж акцій відбувся 12 грудня 1997 року, тому квартира була придбана через шість років після продажу ним акцій. Додавала, що відповідач та їх двоє дітей до придбання у спільну власність квартиру по АДРЕСА_1 проживали в своїй двокімнатній квартирі, отриманої родиною та приватизованою по АДРЕСА_4 , яка була продана у 2003 році за 5000 доларів США, тобто за ті ж 5000 доларів США була придбана квартира, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Твердження відповідача про те, що кошти в сумі 10200 доларів США підлягають розподілу як спільне майно сторін, є безпідставними, оскільки позивачу про наявність вказаних грошових коштів у відповідача не було відомо. Отже, жодні грошові кошти позивачка у відповідача не забирала, оскільки в останні роки відповідач не надав їй кошти, коли її стан здоров`я погіршився у 2018 році та вона з 2019 по 2023 рік важко хворіла. Додавала, що твердження відповідача про те, що позивачка забрала з квартири побутову техніку та меблі на суму 3000 доларів США безпідставні. Так дійсно підтверджувала, що в спірній квартирі було придбано пральна машина, бойлер, унітаз, газова плита, кондиціонер, ліжко та телевізор, але всі ці побутові речі були подаровані позивачці безпосередньо їх дітьми, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Отже, позивачка коли виїхала із такої квартири, то забрала побутові речі, які були їй подаровані дітьми та свої речі. Частину речей із собою забрала спільна для сторін донька, ОСОБА_7 , яка за свій власний кошт купувала побутові речі та здійснювала ремонт у двох кімнатах, яка при виїзді з такого житла забрала сама свої речі. Крім цього в користуванні відповідача в спірній квартирі залишилися інші меблі, кухонний гарнітур, холодильник, мікрохвильова пічка, газова плита, бойлер, сантехніка. Зауважувала, що зі свого боку відповідач не надав доказів щодо визначення вартості спірної квартири, з оцінкою якої він не згоден. Також вказувала, що позивачка витрати відповідача на правничу допомогу не визнає, тому заперечує проти їх стягнення з неї. Крім того відповідачем не був долучений до відзиву на позовну заяву акт приймання-передавання наданих йому адвокатом послуг. На підставі наведеного просила суд заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

У зустрічному позові представник відповідача, адвокат Амельчишин О. В. вказував, що ОСОБА_1 не включила до спільного майна, що підлягає врахуванню при поділі майна сторін, грошові кошти в сумі 10200 доларів США, які ОСОБА_2 купував для сімейних заощаджень колишнього подружжя сторін, які у вересні 2021 року вона забрала у нього разом із міжкімнатними дверима, побутовою технікою, меблями, кондиціонером, пральною машиною, телевізором, а загалом на суму близька 3000 доларів США. Отже, ОСОБА_1 забрала рухомого майна та грошей на загальну суму 505658,04 грн., вартість 1/2 частки яких становить 252829,02 грн., які він просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Крім того за даним фактом ОСОБА_2 не звертався до поліції, оскільки ОСОБА_1 до цього писала йому письмові заяву з тим, що не буде претендувати на квартиру по АДРЕСА_1 , яка була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 1 липня 2003 року. Так доходи родини сторін не дозволяли робити заощадження. Отже, кошти для купівлі спірної квартири були набуті в обмін на приватизаційний майновий сертифікат при приватизації ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго". Додавав, що ОСОБА_1 при цьому має в особистій власності двокімнатну кв. АДРЕСА_2 та трикімнатну кв. АДРЕСА_3 , право власності на які вона набула під час шлюбу із ОСОБА_2 . Крім того не погоджувався із тим, що вартість спірної квартири становить більше 800 000 грн. На підставі переліченого просив суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 на квартиру по АДРЕСА_1 . Також просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 252829,02 грн. як компенсацію вартості 1/2 частки майна, яке залишилось у ОСОБА_1 .

У відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_8 , адвокат Кафтасьєва Г. В., не визнаючи вимоги ОСОБА_2 , вказувала, що позивачка заперечує, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі за кошти, отримані від продажу відповідачем акцій «Дніпрообленерго», бо квартира по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін, а суми коштів від продажу акцій відповідачу не вистачає для придбання спірної квартири, яка була придбана через 6 років після продажу ним своїх акцій. Натомість, кошти для придбання квартири були набуті родиною сторін внаслідок продажу в 2003 році приватизованої ними квартири по АДРЕСА_4 за 5000 доларів США. ОСОБА_1 при цьому не була обізнана про 10200 доларів США відповідача та не забирала їх у нього. Також заперечувала, що позивачка забрала з квартири побутову техніку та меблі відповідача, оскільки вона, коли виїжджала з квартири, то забрала техніку та майно, що їй подарили її діти. Отже, діти подарували їй наступне майно: пральну машина, бойлер, унітаз, газову плиту, кондиціонер, ліжко та телевізор, які не були спільним майном сторін. Натомість, у користуванні відповідача в квартирі залишилися меблі, кухонний гарнітур, холодильник, мікрохвильова пічка, газова плита, бойлер, сантехніка. Додавала, що спірна для сторін донька, ОСОБА_7 , за свої кошти купувала деякі побутові речі та здійснювала ремонт у двох кімнатах спірної квартири, тому коли вона переїжджала з такої квартири, то із собою забрала свої речі та меблі. Крім того заперечувала проти посилань представника відповідача на наявність розписки позивачки щодо відсутності у неї претензій до спірної квартири, оскільки законом визначений порядок поділу нерухомого майна подружжя, який проводиться шляхом укладання договору про поділ майна подружжя, який посвідчується нотаріально або в судовому порядку. Отже, вона не визнає вимоги позивача за зустрічним позовом, вважаючи їх безпідставними, бо відповідач не надав перелік такого майна, докази його придбання під час шлюбу та його вартість. До того відповідач не окреслив інше вартісне майно, набуте подружжям сторін під час шлюбу. Таким чином просила суд в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином.

Представник позивача, адвокат Кафтасьєва Г. В., вказувала в суді, що кв. АДРЕСА_5 була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_1 була при укладенні договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Зазначала, що відповідач не довів, що саме його особисті кошти були витрачені на придбання спірного спільного сумісного майна сторін, даної квартири. При цьому мати відповідача не дарувала грошові кошти ОСОБА_2 на придбання спірної квартири. Так вважала, що при продажу акцій ОСОБА_2 не міг придбати квартиру, оскільки суми за акції йому не вистачало. Також зазначала, що ОСОБА_2 не довів, що у нього були грошові накопичення, не довів наявність у нього рухомого майна у квартирі та відповідно не довів його вартість. Крім того зазначала, що спільні для сторін діти придбавали їм майно та речі, які у квартирі АДРЕСА_5 . Вказувала, що розписку про відсутність претензій щодо кв. АДРЕСА_5 ОСОБА_1 писала на емоціях через побутовий конфлікт. Таким чином просила суд задовольнити позов ОСОБА_1 повністю та відмовити в позові ОСОБА_2 .

Представник відповідача, адвокат Амельчишин О. В., заперечував проти вимог ОСОБА_1 та підтримував позовні вимоги ОСОБА_2 , які просив суд повністю задовольнити. Стверджував при цьому, що кв. АДРЕСА_5 ОСОБА_2 придбав за свої кошти, оскільки спільних коштів у подружжя сторін не було на придбання даної квартири. Крім того дохід відповідача був більшим за зарплату позивачки. Також позивачка не мала претензій до того, що спірна квартира є власністю саме відповідача, оскільки знала, що за кошти матері ОСОБА_2 була придбана кв. АДРЕСА_5 . Зазначав, до майно та речі у кв. АДРЕСА_5 було наявне те, що вказане у позовній заяві, а також у такій квартирі були кошти в доларах США, які накопичив з власних коштів відповідач. При цьому вказані грошові кошти з квартири ОСОБА_2 забрала ОСОБА_1 . Однак він не звертався до поліції, оскільки позивачка є матір`ю його з нею спільних дітей. Таким чином оскільки з його квартири позивачка забрала гроші та майно, то вона повинна йому відшкодувати вартість такого майна.

Відповідач ОСОБА_2 , допитаний в якості свідка, вказував у суді, що він із позивачкою подарували стару ними приватизовану квартиру, щоб віддати борг, що мала його родина. Так він позичав кошти у такої особи, бо родина мала фінансові труднощі. Отже, накопичився велика сума боргу до 2003 року, десь 5000 доларів США, який вирішили віддати шляхом дарування їх приватизованої квартири. Натомість, гроші на придбання квартири АДРЕСА_5 були отримані внаслідок продажу акцій, отриманих ОСОБА_2 та його батьками від "Дніпрообленерго". На цій підставі писала розписку ОСОБА_1 , що вона не претендує на таку квартиру, бо спільні кошти подружжя сторін не були використані на придбання такого житла. Однак, не заперечував, що приводом для написання такої розписки ОСОБА_1 стало зникнення зі спірної квартири 2000 доларів США, внаслідок чого у сторін відбувся конфлікт. При цьому позивачка не працювала до 2005 року, а грошей родині постійно не вистачало. Лише з 2005 року позивачка почала працювати із відповідачем на ДТЕК. Таким чином він та його батьки продали у 1997 році свої акції, а гроші перевели у долари США, які були витрачені на придбання кв. АДРЕСА_5 . При цьому кошти до придбання такої квартири зберігались у батьків відповідача. Отже, спірну квартиру він придбав у своїх знайомих за 5000 доларів США. При цьому він витратив своїх 3500 доларів США, а його батьки доклали ще 1500 доларів США, оскільки його батьки продали свої акції за 3500 доларів США. Так його мати дала спочатку завдаток 100 доларів США за таку квартиру АДРЕСА_6 , потім він із своєю матір`ю дав продавцям 3300 доларів США та 500 грн. 29 травня 2003 року, а далі залишок коштів передали покупцям 24 червня 2003 року. Про передачу коштів за спірну квартиру писались розписки. Вважав, що позивачка не має права на кв. АДРЕСА_5 , оскільки квартира купувалась за кошти відповідача та його батьків. Додавав, що він в подальшому купував та зберігав у шафі спірної квартири долари США в сумі 10200 доларів, які він заробив на підробітках, які, натомість, після переїзду позивачки зникли зі спірної квартири. Крім грошей ОСОБА_1 забрала з квартири АДРЕСА_5 речі та меблі, зокрема, пральну машинку, телевізор, кондиціонер, мікрохвильова піч, унітаз ліжко, меблі доньці, які всі саме він придбавав. Все вказане у зустрічному позові майно та гроші зникли з квартири АДРЕСА_5 , коли він повернувся з відрядження в вересні 2021 року. Просив суд задовольнити його позов та відмовити у позові ОСОБА_1 .

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: нерухоме майно; транспортні засоби; грошові кошти.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Судом встановлено, що з 20 жовтня 1990 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_9 ) перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 21 грудня 2023 року, яке набуло чинності 22 січня 2024 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу сторін, актовий запис № 1249 від 20 жовтня 1990 року, та рішенням суду по справі № 212/4839/23.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.08.2003 р. вбачається, що ОСОБА_2 є власником чотирьох кімнатної квартири (загальна площа 76,5 кв. м., житлова площа 46,6 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2003 року, посвідченого нотаріально, що підтверджується копією технічного паспорту на таке житло та копією такого договору купівлі-продажу від 1 липня 2003 року витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2006 року, реєстр нотаріусу № 1994, за яким ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_10 за 25000 грн. вказану квартиру, кошти за яку були одержані повністю від покупця продавцем при підписанні такого договору.

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) вбачається, що позивачка була зареєстрована по АДРЕСА_1 з 3 грудня 2003 року до 2 жовтня 2023 року, що вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади від 2 жовтня 2023 року.

Суд зазначає, що оскільки набуття права власності на квартиру по АДРЕСА_1 відбулось до набуття чинності Сімейного кодексу України, який чинний з 1 січня 2004 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент набуття права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Так відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Працевлаштування ОСОБА_1 з 13 березня 1989 року по 19 лютого 1999 року, з 11 липня 2002 року по 28 січня 2013 року, з 10 червня 2015 року по 3 вересня 2019 року підтверджуються даними трудової книжки ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ).

На підставі інформації від 8 квітня 2024 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області вбачається, що за період з 1 січня 1998 року по 30 червня 2003 року дохід ОСОБА_1 був незначний з Міського центру зайнятості за період з січня 1999 року по перший квартал 2000 року включно, а також за період з 2 кварталу 2002 року по 31 грудня 2002 року, порівняно із доходами ОСОБА_2 за період з січня 1998 року по грудень 2002 року включно.

Виходячи з викладеного вмотивування, посилання представника відповідача на те, що лише ОСОБА_2 працював та утримував свою родину, а ОСОБА_1 не працювала, суд не приймає до уваги як підставу для визнання за відповідачем права власності на спірну квартиру, оскільки за змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на час виникнення спірних правовідносин)подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Також за ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Судом було встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 лютого 1999 року № 241 Управління ЖКГ вбачається, що приватизована кв. АДРЕСА_7 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 .

В той же час на підставі договору дарування від 10 грудня 2003 року, посвідченого нотаріально, вбачається, що двокімнатна кв. АДРЕСА_8 була подарована ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 , яку сторони оцінили у 26547 грн.

Суд зауважує при цьому, що вартість квартири, яку було подаровано подружжям сторін та їх дітьми, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , як спільної сумісної вартості, безпосередньо ОСОБА_12 10 грудня 2003 року майже відповідає вартості придбаної 10.08.2003 р. спірної квартири, що може підтверджувати посилання ОСОБА_2 на те, що подарована була колишнім подружжям сторін квартира саме через наявність у них боргів перед певною особою, яким подружжя сторін заборгувало на той момент суттєву грошову суму.

Суд також вказує, що на підставі розписок від 5 квітня 2003 року ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_15 100 доларів США, від 29 травня 2003 року ОСОБА_10 отримала в заставу 3300 доларів США та 500 грн. за квартиру, від 24 червня 2003 року ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_2 у рахунок оплати за квартиру 5385 грн.

При цьому з доведених розписками обставин вбачається, що продавець спірної квартири отримала від матері ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , лише 100 доларів США, що свідчить про те, що інші суми в рахунок придбання квартири по АДРЕСА_1 були надані покупцем, тобто ОСОБА_2 , продавцю в сумі 3300 доларів США та 5885 грн. (500 + 5385 = 5885).

Однак доказів того, що ОСОБА_2 надав саме свої особисті кошти продавцю на купівлю спірної квартири матеріали справи не містять.

Так судом було встановлено, що 12.12.1997 року приватним нотаріусом Алпатовим В. В. був посвідчений договір купівлі-продажу акцій ОСОБА_2 , реєстр № 1-6098, що підтверджується копією договору купівлі-продажу цінних паперів від 12 грудня 1997 року, за яким ОСОБА_2 здійснив продаж 75 акцій ВАТ «Дніпрообленерго», отриманих у власність в процесі приватизації ДАЕК «Дніпрообленерго», на загальну суму 5250 грн.

При цьому суд не бере до уваги договір купівлі-продажу акцій ОСОБА_16 , оскільки такий доказ не стосується даної справи.

За курсом НБУ на 12.12.1997 року вбачається, що 1 долар США вартував 1,895 грн.

За курсом НБУ на 29.05.2003 року вбачається, що 1 долар США вартував 5,333 грн.

В той же час положеннями чинного на момент набуття у власність ОСОБА_2 грошових коштів за продані ним акції не визначали таке майно, як особисте майно одного з подружжя, тому суд не може узяти до уваги посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_2 використав саме власні кошти для придбання спірної квартири по АДРЕСА_1 , оскільки доказів проведення відповідачем обміну національної валюти в сумі 5250 грн. у долари США адвокатом не було доведено, як й не доведено належність ОСОБА_2 на праві особистої власності грошових коштів у сумі 25000 грн., як вказано у договорі купівлі-продажу спірного житла, чи суми в розмірі 3300 доларів США та 5885 грн., як вказано у розписках продавця такої квартири.

Так за ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Водночас, відповідно до ст. 244 ЦК України в редакції 1963 року (діяв на час виникнення спірних правовідносин) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Суд зазначає, що 12.12.1997 року приватним нотаріусом Алпатовим В. В. був посвідчений договір купівлі-продажу акцій ОСОБА_17 , реєстр № 1-6098, що підтверджується копією договору купівлі-продажу цінних паперів від 12 грудня 1997 року, за яким ОСОБА_17 здійснив продаж 75 акцій ВАТ «Дніпрообленерго» на загальну суму 4650 грн.

Отже, виходячи з положень ст. 244 ЦК України в редакції 1963 року (діяв на час виникнення спірних правовідносин) суд вказує, що належних доказів дарування грошових коштів відповідачу, ОСОБА_2 , його батьками матеріали справи не містять, внаслідок чого суд відкидає посилання адвоката Амельчишина О. В. на те, що батьки відповідача надали частину грошей ОСОБА_2 на придбання ним спірної квартири.

Також суд зазначає, що за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Натомість, суд вказує, що представником ОСОБА_2 не було доведено в суді придбання спірної квартири відповідачем за його особисті кошти, оскільки під час розгляду справи не було добуто доказів, які б підтверджували те, що грошові кошти, витрачені на придбання спірної квартири сторін відповідають ознакам ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України чи ст. 57 СК України.

Крім того суд зазначає, що вказані у розписці продавця спірної квартири грошові кошти в сумі 100 доларів США надавались матірю ОСОБА_2 вже під час перебування останнього у шлюбі із ОСОБА_1 , які на той час мали двох дітей.

При цьому в подальшому після придбання спірного житла ОСОБА_1 була зареєстрована у такій квартирі.

Вказане у сукупності свідчить на думку суду про те, що грошові кошти на придбання квартири по АДРЕСА_1 були використані в інтересах сім`ї сторін та їх дітей.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що метою придбання спірного житла було покращення житлових умов родини колишнього подружжя сторін, що підтверджує статус спільної власності сторін на спірну квартиру.

Отже, в судовому засіданні на підставі сукупності зібраних по справі доказів не було встановлено, що квартира по АДРЕСА_1 має ознаки особистої приватної власності відповідача, ОСОБА_2 , внаслідок чого у задоволенні вимог останнього щодо визнання права власності за ним в цілому на дане нерухоме майно, як на особисту приватну власність, законних підстав не має.

Також суд не приймає посилання адвоката Амельчишина О. В. на постанову Верховного Суду від 31 січня 2024 року по справі № 645/4165/21, оскільки в справі, вирішеній Верховним Судом, квартира позивачем була продана до реєстрації шлюбу із відповідачкою, тобто у тій справі були інші обставини ніж у справі, що вирішується судом зараз за первісним позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_2 .

При цьому Верховним Суд у постанові від 31 січня 2024 року по справі № 645/4165/21, незважаючи на те, що квартира позивачем була продана до реєстрації шлюбу із відповідачкою, під час якого подружжям сторін була придбана квартира, дійшов висновку, що таке житло є їх спільною сумісною власністю, тому відсутні правові підстави для визнання права особистої приватної власності на вказане нерухоме майно за одним із подружжя, оскільки не була спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Суд зазначає, що за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 5 лютого 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 3 листопада 2020 року належить право власності на кв. АДРЕСА_2 (загальна площа 48,6 кв. м.), а також на підставі договору дарування від 20 січня 2014 року належить право власності на кв. АДРЕСА_3 (загальна площа 63,17 кв. м.).

Натомість, наявність іншого майна у власності ОСОБА_1 не може спростовувати належність їй на праві спільної сумісної власності квартири по АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії розписки ОСОБА_1 від 21 серпня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 при розлученні із ОСОБА_2 на квартиру по АДРЕСА_1 не претендуватиме.

Суд однак також не приймає до уваги долучену до справи стороною ОСОБА_2 розписку від імені ОСОБА_1 , оскільки відмова від належного позивачці майна повинно було бути викладено у нотаріально засвідченій заяві ОСОБА_1 , як того вимагає закон (ч. 3 ст. 65 СК), внаслідок поста письмова форма такої заяви не має правового значення.

Крім того судом було враховано обставини написання такої заяви позивачкою, а саме конфлікт між сторонами з приводу грошових коштів родини.

Таким чином суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін щодо квартири по АДРЕСА_1 не було надано, внаслідок чого посилання представника відповідача на те, що таке житло було придбано за його особисті кошти суд відхиляє.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 334/9028/15-ц.

Суд також зауважує, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не було спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, то суд дійшов висновку про підтвердження того, що квартира по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін.

На підставі ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, оскільки квартира по АДРЕСА_1 була придбана у період перебування у шлюбі сторін, а відповідачем не було спростовано презумпцію спільної сумісної власності такого майна, тому суд дійшов висновку про можливість визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 .

Отже, керуючись наведеними правовими нормами, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що позивачем було доведено, що на квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 має право власності на 1/2 частки такого житла, внаслідок чого заявлені вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судом було також встановлено, що протягом 2018 року - вересня 2021 років ОСОБА_2 загалом придбав 10200 доларів США, що підтверджується долученими до справи адвокатом Амельчишиним О. В. копіями квитанцій АТ "КБ "Приватбанк" та АТ "ПУМБ" за такий період.

На підставі курсу національної валюти за даними НБУ до долара США станом на 13 вересня 2021 року один долар США вартував 26,6782 грн.

В той же час суд зазначає, що доказів того, що грошові кошти в сумі 10200 доларів США існували на момент припинення шлюбних відносин між сторонами на грудень 2021 року, як вказує ОСОБА_2 , або на вересень 2021 року, коли переїхала ОСОБА_1 зі спірного житла сторін, так й доказів того, що такі грошові кошти, набуті під час спільного подружнього життя сторін, мали статус особистого майна відповідача, ОСОБА_2 , - матеріали справи не містять.

Допитана свідок ОСОБА_18 вказувала суду, що вона є спільною для сторін донькою. Зазначала, що грошові кошти по договору купівлі-продажу передавались за кв. АДРЕСА_5 , оскільки батьки продали стару квартиру. Вважала, що батьки витратили на придбання спірної квартири спільні кошти. В кв. АДРЕСА_5 свідок мешкала з 2003 року десь до 2018-2019 років, тобто до 22 років, після чого переїхала до іншого житла. Вказувала, що вона працювала неофіційно після закінчення навчання, а до 2015 року навчалась у Гірському технікумі, а потім у КМІ заочно. Отже, вона накопила кошти, за які зробила ремонт на власні кошти у двох кімнатах кв. АДРЕСА_5 , куди придбавала меблі. Коли ж вона переїжджала з спірної квартири, то забрала із собою свої речі та меблі. Після того вона разом із братом придбавала техніку для матері у спірну квартиру, зокрема, телевізор, ліжко, пральну машину, унітаз, бойлер, кондиціонер. Тож після розлучення матері вона із братом допомогли забрати з квартири речі, які придбавались матері. Крім цього у квартирі залишилась газова піч, яку придбавали матері свідок із братом. В подальшому вона із братом оплачували дорого вартісне лікування матері. Про те, що батько збирав долари США, вона не знала. Також свідку нічого невідомо про акції батьків.

Свідок ОСОБА_19 пояснив суду, що знає родину сторін біля 14 років. Так у вересні 2021 року, коли ОСОБА_2 повернувся із відрядження, то повідомив свідку, що з його кв. АДРЕСА_5 його дружина, ОСОБА_1 , забрала речі, техніку, меблі та гроші в сумі 10200 доларів США. Про те, що відповідач збирав кошти свідку було зі слів ОСОБА_2 . Після того випадку ОСОБА_2 віддав свідку на зберігання свої документи. В судовому засіданні свідок передав суду розписки про придбання спірної кв. АДРЕСА_5 , які йому на зберігання у 2021 року передав ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_20 вказував суду, що знає з дитинства ОСОБА_2 , а також знає його колишню дружину. Зазначав, що бував у квартирі АДРЕСА_5 декілька разів. Оскільки він разом із ОСОБА_2 заходили у таку квартиру після відрядження відповідача у вересня 2021 року, тому він бачив, що квартира залишилась без деяких речей, меблів та техніки, тому стверджував, що з такої квартири у вересні 2021 року зникла техніка та меблі, на що ОСОБА_2 казав, що їх забрала саме ОСОБА_1 . Зі слів відповідача також знає, що ОСОБА_2 зберігав у спірному житлі гроші, які також забрала у нього позивачка.

При цьому про факт того, що ОСОБА_1 забрала грошові кошти у ОСОБА_2 свідкам ОСОБА_19 та ОСОБА_20 відомо лише зі слів самого ОСОБА_2 , оскільки очевидцем тих подій вони не були та про наявність грошових коштів у подружжя сторін свідки не були обізнані.

На переглянутому у судовому засіданні відео на цифровому носії інформації, наданому ОСОБА_2 вбачається, що відповідачем проводиться огляд квартири, який ним озвучується, де він вказує, що у ванній кімнаті відсутня пральна машина, в одній спальній кімнаті відсутній лінолеум та двері, в другій спальній кімнаті відсутня стінка «Юніор» та лінолеум, в третій кімнаті немає телевізора та ліжка, а також в четвертій кімнаті відсутній кондиціонер.

Загалом з перегляду наданого представником відповідача відео вбачається, що у трьох з чотирьох кімнат квартири майже пусто, оскільки в них майже відсутні меблі та речі.

Крім того до зустрічного позову представником відповідача було долучено фото із зображенням на ньому пральної машини у ванній кімнаті.

За копією товарного чека ПП ОСОБА_21 від 27.04.2011 року вбачається, що мікрохвильова піч вартувала 815 грн.

В цьому сенсі слід зазначити, що допитана свідок ОСОБА_18 , донька сторін, підтвердила, що до вересня 2021 року зі спірної квартири ОСОБА_1 забрала свої речі разом із речами свідка та її брата, які є дітьми сторін по справі, які їм належали на праві особистої власності, оскільки свідок із братом переїхали до цього раніше зі спірного помешкання, а позивачка у вересні 2021 року із їх спільної родинної квартири.

Вказані твердження не були спростовані відповідачем ОСОБА_2 у суді.

Таким чином суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 забрала своє майно зі спірної квартири при переїзді у вересні 2021 року, а діти сторін також забрали зі спірного житла належне їм майно при переїзді їх матері.

При цьому у судовому засіданні не було доведено, що ОСОБА_1 забрала гроші у ОСОБА_2 зі спірної квартири, а також, як суд зазначав раніше, що такі кошти були особистою власністю відповідача.

Отже, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_2 не було доведено ані кількості спільного майна, ані його вартості на момент припинення подружніх відносин із ОСОБА_1 , то його вимоги щодо компенсації йому вартості 1/2 частки такого майна суд відхиляє.

Так само через недоведеність заявлених ним вимог суд вважає необхідним відмовити у позові ОСОБА_2 в частині визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру по АДРЕСА_1 .

Суд також встановив, що отримання ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за загальним захворюванням підтверджується копією пенсійного посвідчення позивачки від 6 липня 2021 року.

Наявність у ОСОБА_1 з 16 листопада 2020 року другої групи інвалідності безстроково підтверджується довідкою МСЕК від 24.11.2020 року.

Відповідно до змісту про оцінку майна від 5 грудня 2023 року ФОП ОСОБА_22 було визначено суб`єктом оціночної діяльності ринкову вартість квартири по АДРЕСА_1 , яка становить 1 300 000 грн.

Внаслідок наведеного вмотивування при подачі до суду позову за первісним позовом ОСОБА_1 була звільнена від сплати нею судового збору в сумі 6500 грн., що дорівнює 1/2 частині спірної квартири по АДРЕСА_1 .

Наявність у ОСОБА_2 захворювання на нецукровий діабет, важкої форми у стадії субкомпенсації підтверджується висновком спеціаліста від 3 січня 2024 року.

Отже, судом було при відкриті провадження по справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 було відстрочено проведення оплати ОСОБА_2 судового збору в сумі 6500 грн., що дорівнює 1/2 частині спірної квартири по АДРЕСА_1 .

В той же час внаслідок задоволення судом заявлених вимог ОСОБА_1 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відповідно до ст. 141 ЦПК з такого відповідача на користь держави слід стягнути недоплачену ним суму судового збору в розмірі 6500 грн.

На тій же підставі витрати ОСОБА_2 на загальну суму 28600 грн. за правничу допомогу адвоката Амельчишина О. В. не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири (загальна площа 76,5 кв. м., житлова площа 46,6 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та стягнення компенсації вартості 1/2 частини майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 6500 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 27 серпня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: Д. О. Козлов