Справа № 484/235/24
Провадження № 2/484/433/24
Рішення

іменем України

20.08.2024 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Максютенко О.А.

секретар судового засідання - Завірюха В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області про позбавлення батьківських прав

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_3 , представника органу опіки та піклування Кравченко Л.Л.

встановив

12.01.2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.

Від шлюбу сторони мають спільних дітей: доньку ОСОБА_8 та сина ОСОБА_6 , які проживають з позивачем.

В лютого 2022 року відповідачка почала проживати окремо та жодного покладених законом батьківських обов`язків по відношенню до дітей не виконує.

Діти постійно проживають з батьком. Мати життям дітей не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з ними, не надає їм матеріальної допомоги. Крім того, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування.

Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вказаною позовною заявою.

Ухвалою суду від 25.01.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання.

02.05.2024 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 по відношенню до її неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 28.05.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду в судове засідання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат заявлений позов підтримали та просили його задовольнити. Позивач суду пояснив, що на початку вересня 2001 року його колишня дружина ОСОБА_9 пішла з сім`ї, та почала проживати окремо. Діти проживали разом з ним. На протязі шести місяців діти підтримували з нею зв`язок, на вихідні ходили до неї на квартиру. Потім вона переїхала проживати до іншого міста. Останній раз бачив її в червні 2024 року, коли вона приїжджала на випускний до доньки. З питання стягнення аліментів на утримання дітей до відповідачки не звертався Восени 2023 року діти їздили до неї в м.Київ.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила, суду надала заячу про слухання справи у її відсутність, позов визнає.

Представник 3-тьої особи служби у справа дітей та сім`ї Первомайської міської ради Миколаївської області в судовому засіданні висновок органу опіки та піклування від 01.05.2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав підтримала.

Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків: дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не приймає визнання відповідачем позову.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки учасник справи третя особа орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавляти відповідачку батьківських прав, що є підставою для незастосування судом частини першої статті 82 ЦПК України.

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі, ОСОБА_12 та ОСОБА_5 з 02.12.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, рішення набуло законної сили 10.02.2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_14 , батьками яких є : батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_15 .

Як підставою звернення до суду позивач зазначає, що відповідачка - мати дітей не цікавиться дітьми, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з ними, не надає їм матеріальної допомоги. Крім того, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування.

В судовому засіданні було допитано дітей, доньку ОСОБА_8 , яка повідомила, що останній раз вона бачила матір в червні місці на випуску школи, вона поздоровила її та подарувала квіти. Раніше, мати телефонувала їй один раз на тиждень та запитувала, як вони там живуть, чи все у них добре. З матір`ю вона спілкується по телефону. Восени 2023 року з братом вони їздили до неї в Київ. Мати повідомляла їй про важке матеріальне становище. В судовому засіданні малолітній син ОСОБА_6 , суду повідомив, з матір`ю спілкується не часто, більш теплі стосунки має з батьком, позбавити матір батьківських справ потрібно батькові, щоб встановити над ними опіку.

Згідно статті 18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 разом з своїми дітьми: ОСОБА_16 та ОСОБА_6 . Батько цікавиться навчанням дітей та відповідально ставиться до їх виховання. Діти навчаються в Первомайському ліцеї «Лідер». Відповідно до характеристик на дітей, батько дітей відвідує батьківські збори, цікавиться життям дітей, забезпечує відвідування школи, організовує їх дозвілля. Мати дітей ОСОБА_5 з класним керівником на зв`язок не виходить, з сім`єю не проживає, у вихованні дітей участі не бере.

В матеріалах справи мається висновок органу опіки та піклування Первомайської міської ради, від 01.05.2024 року відповідно до якого орган опіки та піклування вважає недоцільним і не відповідаючим інтересам дітей позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_5 , відносно малолітнього сина ОСОБА_6 та неповнолітньої доньки ОСОБА_7 .

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

В судовому засіданні встановлено, що діти потребують турботи матері та бажають з нею спілкуватись.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19.

Судом взято до уваги наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування, оскільки вказаний вище доказ є належним и допустимим щодо предмету доказування.

В судовому засіданні позивачем лише доведено факт того, що ОСОБА_5 не піклується про своїх дітей, однак, це не може бути достатніми підставами для позбавлення її батьківських прав, оскільки не встановлено та не доведено з яких підстав склалась дана ситуація.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року).

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд акцентує увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем ОСОБА_5 своїх батьківських обов`язків та неналежне їх виконання відносно дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Як вже було зазначено вище, при розгляді даної справи судом не встановлено, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише вина поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою відносно дітей в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері (батька), а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Суд констатує, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно доньки ОСОБА_7 та сина ОСОБА_6 не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення нею від виконання батьківських обов`язків відносно дитини або про порушення відповідачкою прав дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позовній заяві відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 10-13, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 22.08.2024 року.

Суддя: