Справа № 372/68/24
Провадження № 2-676/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Лимаренко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 20 000 доларів США та судові витрати. В обґрунтування позову вказує, що 18.01.2022 року до позивача звернулася відповідачка з проханням позичити 20 000 доларів США, на що позивач погодився та надав вказану суму відповідачці, за умови повернення боргу до 18.02.2022 року. На підтвердження передачі коштів відповідачка власноручно написала позивачу розписку та отримала кошти. Після 18.02.2022 року позивач неодноразово звертався до відповідачки з метою повернення коштів, однак відповідачка всіляко уникала та ігнорувала позивача, кошти не повернула, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою судді від 09.01.2024 року прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання.

07.02.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідачки адвоката Волощенка В.І., в якому останній вказує, що ОСОБА_4 не брала у борг кошти у позивача, а розписка, яку надав останній у якості додатків до позовної заяви, укладена 10.08.2023 року під психологічних тиском і проти волі відповідачки, оскільки в Дніпровському районному суді м. Києва триває розгляд цивільної справи про встановлення місця проживання дитини з матір`ю. Відповідачка написала розписку від 10.08.2023 року виключно для того, щоб позивач не зашкодив дитині та давав змогу з нею бачитися. Разом з цим, позивачем не доведені обставини заявлені ним в позові та відсутній оригінал розписки від 10.08.2023 року, просив у позові відмовити.

Ухвалою суду від 29.03.2024 року закрито підготовчий розгляд справи, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснив, що проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають спільну малолітню доньку. Під час спільного проживання в січні 2022 року до нього звернулась ОСОБА_4 з пропозицією позичити кошти її брату. При цьому своєю поведінкою та настроєм фактично змусила його це зробити. 18.01.2022 року він грошові кошти передав відповідачу. Кошти були в гривнях, однак в еквіваленті сума позики складала 20000 доларів США. Відповідач кошти взяла, та мала повернути до 18.02.2022 року. Подальшею долею коштів він не цікавився. Згодом відносини між сторонами зіпсувались, вони припинили стосунки. На разі в суді розглядається спір щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини. Відповідач не заперечує заборгованості, але разом з тим коштів не повертає. В червні 2023 року вона написала розписку, яка підтверджує його доводи, однак оринінал цієї розписки у позивача відсутній.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги та доводи позивача підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив через їх безпідставність. Зазначив, що позивач дійсно проживав з відповідачем, сторони мають спільну дитину. Однак кошти, зазначені у позовній заяві в борг ОСОБА_4 у ОСОБА_1 не брала, тому у неї відсутнє зобов`язання їх повернути. Заперечує укладення між сторонами будь-якого договору позики. Стверджує, що розписка, копію якої надав позивач, можливо і написана позивачем, однак проти її волі і під психологічним тиском, оскільки між сторонами наявний спір про місце проживання дитини, крім того, позивач мала інші певні розлади здоров`я.

Суд, заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, аудіозаписи розмов, надані представником позивача, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до наявної в матеріалах копії розписки від 10.06.2023 року ОСОБА_4 отримала 18.01.2022 року від ОСОБА_1 грошову позику в розмірі 20 000 доларів США та зобов`язувалась на першу вимогу ОСОБА_1 повернути борг в повному обсязі протягом 30 календарних днів.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У ч. 2ст. 1047 ЦК України вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

На підтвердження вказаних вимог позивачем надано копію розписки від 10.06.2023 року про те, що ОСОБА_4 18.01.2022 року одержала в борг від ОСОБА_1 грошову позику в сумі 20 000 доларів США, які зобов`язується повернути на першу вимогу останнього протягом 30 календарних днів.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики,так і зобов`язання повернути ці кошти).

Однак, позивачем не надано суду оригіналу розписки, яка підтверджує факт отримання відповідачем оштів за договором позики, що унеможливлює встановлення факту наявності між сторонами позикових відносин, відповідно і зобов`язання відповідача з повернення коштів.

Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Тобто, суд, вирішуючи спір про повернення боргу по суті, обов`язково повинен пересвідчитися в існування відповідного оригіналу боргової розписки та оглянути цей оригінал в судовому засіданні.

Крім того, обставини, вказані в позовній заяві та з`ясовані під час розгляду справи викликають у суду сумніви в наявності між сторонами договірних відносин.

Не доводять це і записи розмов, надані позивачем, які були досліджені судом при розгляді справи.

Приймаючи до уваги те, що позивачем на підтвердження позовних вимог не подано до суду оригіналу боргової розписки, за таких обставин суд доходить висновку про залишення позову без задоволення за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 525-526, 1046, 1049, 1050 Цивільного Кодексу України ст.ст. 4, 12,13, 81,83 141, 182, 264-265, 279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 05 червня 2024 року.

Суддя Т.В. Проць