головуючий у суді І інстанції Хайнацький Є.С.
провадження № 22-ц/824/5244/2024
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА)) «Київтеплоенерго» (далі - відповідач, КП «Київтеплоенерго»), у якому просила:

- стягнути з відповідача на свою користь завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн;

- стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати на лікування у розмірі 10 000 грн від рецидиву захворювання (карцинома) та захворювання серцево-судинної системи, а саме: гіпертонічна хвороба, стенокардія, варікоз, з вини відповідача КП «Київтеплоенерго»;

- застосувати сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі (частина 4 статті 267 ЦК України) на суму надуманої заборгованості 7 104,51 грн;

- застосувати сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові або у зустрічному позові (частина 4 статті 267 ЦК України) на суму надуманої заборгованості у розмірі 1 635,34 грн за постачання гарячої води, яка вказане у рахунку-повідомленні станом на 01 червня 2018 року.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та їй надавалися неякісні послуги з опалення та постачання гарячої води, що підтверджується актами обстеження від 12 січня 2017 року, від 20 січня 2017 року, від 31 січня 2017 року, від 10 лютого 2017 року, від 12 лютого 2018 року, від 02 березня 2018 року, від 30 березня 2018 року.

Через надання неякісних послуг вона 05 лютого 2016 року звернулася до Структурного відокремленого підрозділу «Київські теплові мережі» Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго») із заявою про здійснення перерахунку за вищевказані послуги.

Проте листом СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» від 18 лютого 2016 року № 029/10/1937 їй було надано відповідь, що розрахунки за централізоване опалення мешканцям її будинку провадяться виходячи з розміру опалювальної площі та нормативної вартості 1 кв.м опалювальної площі; станом на 01 лютого 2016 року тариф становить 16,14 грн; з грудня 2007 року дозволяється відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води лише окремих житлових будинків в цілому.

У подальшому вона неодноразово зверталась до центру обслуговування ПАТ «Київенерго» з приводу зняття показників квартирного лічильника на гарячу воду з подальшим зняттям неіснуючої заборгованості та проведення замірів температурного режиму в квартирі, оскільки їй було нараховано борг за послуги з опалення та постачання гарячої води.

Також, вона надала відповідачу документи про відсутність заборгованості, зокрема, акт від 19 жовтня 2017 року, акт від 21 листопада 2018 року, акт від 11 листопада 2019 року, свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, чинне до 25 грудня 2023 року, акт від 18 листопада 2020 року (лічильник гарячої води має нульові показники).

Однак, незважаючи на її звернення за нею рахується заборгованість за постачання гарячої води станом на 01 жовтня 2020 року та на 01 березня 2021 року у розмірі 1 635,34 грн, при цьому відповідач надав відповідь, що він набув лише право за борговими зобов`язаннями споживачів перед ПАТ «Київенерго», а з позивачем у відповідача договірні зобов`язання відсутні.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що КП «Київтеплоенерго» не є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Київенерго» та не несе відповідальності за його зобов`язаннями, тому відсутні підстави вважати, що КП «Київтеплоенерго» порушило права позивача щодо правильності нарахування ПАТ «Київенерго» розміру плати за спожиті позивачем житлово-комунальні послуги (заборгованості за такими); повідомлення-рахунки на оплату послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води фактично є претензіями та не свідчать про порушення прав споживача, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду; позивачем не доведено вини відповідача в завданні їй моральної шкоди та понесених витратах на лікування.

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про застосування позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі відповідачем не пред`явлено до позивача зустрічних позовних вимог, зокрема, про стягнення заборгованості, до яких позивач просить застосувати позовну давність, така заява позивача про застосування позовної давності є передчасною та безпідставною.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належну оцінку тому, що рішенням Київської міської ради від 20 червня 2017 року № 439/2161 припинено угоду щодо реалізації проекту управління енергетичного комплексу міста Києва від 24 вересня 2001 року, укладену між КМДА та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», дію якої продовжено до 26 квітня 2018 року.

З 01 травня 2018 року надавачем послуг з опалення та гарячого водопостачання є КП «Київтеплоенерго».

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), однак її не було повідомлено про заміну кредитора.

Суд першої інстанції не взяв до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2014 року у справі № 3-184гс14, згідно з якими відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачем від встановленого законом обов`язку оплати послуг в повному обсязі, якщо він фактично не користувався ними.

Не погоджуючись із апеляційною скаргою, КП «Київтеплоенерго» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки підприємство не є правонаступником ПАТ «Київенерго» та не несе відповідальності за дії або бездіяльність вказаної особи та не має інформації щодо її господарської діяльності. Підприємство набуло статусу виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житловому будинку за адресою позивача лише з 01 травня 2018 року.

У квартирі позивача відсутній індивідуальний засіб обліку теплової енергії, тому нарахування плати за отримані послуги з централізованого опалення мешканцям будинку, в якому знаходиться квартира позивача, до 01 листопада 2021 року проводилися відповідно до пункту 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, а саме згідно з показаннями будинкового засобу обліку, тобто за фактично спожиту теплову енергію пропорційно опалювальній площі всіх приміщень будинку.

У період з 2015 року до 01 травня 2018 року позивач споживала послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, і відповідно правовідносини існували саме між ПАТ «Київенерго» та позивачем, яке здійснювало нарахування, тому КП «Київтеплоенерго» не відповідає за правомірність здійснених нарахувань у період до 01 травня 2018 року, оскільки не є суб`єктом двосторонніх договірних правовідносин між позивачем та ПАТ «Київенерго», тому не порушено права та інтереси позивача.

Договірні відносини між позивачем та КП «Київтеплоенерго» виникли з 01 травня 2018 року, позивач є споживачем житлово-комунальних послуг, тобто є суб`єктом правовідносин, передбачених Законом України «Про житлово-комунальні послуги», споживає житлово-комунальні послуги та відповідно повинна їх оплачувати надавачу послуг.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, необґрунтованими та таким, що не базуються на нормах чинного законодавства України та доказах. КП «Київтеплоенерго» жодним чином не порушено права та інтереси позивача.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надаються за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі рішення Київської міської ради від 20 червня 2017 року № 439/2661 про припинення угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27 вересня 2001 року,укладеної між КМДА та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» продовжено дію цієї угоди до 26 квітня 2018 року включно; доручено виконавчому органу Київської міської ради (КМДА) підписати з ПАТ «Київенерго» додаткову угоду згідно з пунктом 1 цього рішення; припинено дію вказаної угоди з 27 квітня 2018 року; доручено виконавчому органу Київської міської ради (КМДА) визначити комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення угоди.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 27 грудня 2017 року № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між КМДА та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Згідно з договором про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18, укладеним між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Тобто, КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до позивача щодо виконання нею грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавало ПАТ «Київенерго» до 01 травня 2018 року, та які надає КП «Київтеплоенерго» з 01 травня 2018 року.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів, у визначених законом випадках - управителів, і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг.

Таким чином, виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги, надсилає споживачу платіжні документи на їх оплату, а споживач здійснює оплату виставлених рахунків.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості, не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому не підлягає розгляду в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц виклав правовий висновок про те, що оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що повідомлення-рахунки на оплату послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води фактично є претензіями та не свідчать про порушення прав споживача, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що КП «Київтеплоенерго» не є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Київенерго» та не несе відповідальності за його зобов`язаннями, тому відсутні підстави вважати, що КП «Київтеплоенерго» порушило права позивача щодо правильності нарахування ПАТ «Київенерго» розміру плати за спожиті позивачем житлово-комунальні послуги.

Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначала, що неправомірними діями відповідача щодо нарахування заборгованості за надані їй послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, їй було завдано моральної шкоди.

За приписами частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначені норми процесуального права суд першої інстанції дійшов правильного висновку про ненадання позивачем належних та допустимих доказів завдання їй відповідачем моральної шкоди та необхідність відшкодування їй витрат на лікування.

Також ОСОБА_1 не довела вини відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та завданою шкодою.

Крім того, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила застосувати сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі (частина четверта статті 267 ЦК України) на суму надуманої заборгованості 7 104,51 грн, та застосувати сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові або у зустрічному позові (частина четверта статті 267 ЦК України) на суму надуманої заборгованості у розмірі 1 635,34 грн за постачання гарячої води, яке вказане в рахунку повідомленні станом на 01 червня 2018 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 3,4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З аналізу зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що позовна давність застосовується судом саме до позовних вимог, заявлених позивачем у справі.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлена ОСОБА_1 позовна давність є передчасною, оскільки КП «Київтепленерго» не заявляло вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а сама вимога про застосування позовної давності без заявлення матеріальної вимоги не розглядається.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2014 року у справі № 3-184гс14, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом розгляду Верховного Суду України було стягнення заборгованості за спожиті послуги, в якій суд зробив висновок про те, що «споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг».

Натомість предметом розгляду цього спору є стягнення моральної шкоди та витрат на лікування, понесених у зв`язку з незаконним нарахуванням заборгованості за житлово-комунальні послуги.

На думку колегії суддів зазначена постанова не релевантна до спірних правовідносин, тому не могла бути застосована судом першої інстанції, оскільки під час розгляду цієї справи не вирішувалося питання щодо наявності чи відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, а також питання щодо стягнення цієї заборгованості.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підс

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська