Справа № 456/4885/23
Провадження № 2/456/208/2024
РІШЕННЯ

іменем України

02 січня 2024 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Марущак У.Т.

з участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Підстава позову (позиція позивача): Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обгрунтування позову зазначила, що 30 травня 2009 року між нею та ОСОБА_1 був укладений шлюб, який рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2023 року розірвано. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі вони придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 .Згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 серпня 2019 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Палінською О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2396, за її згодою, покупцем вказаної квартири записаний відповідач ОСОБА_1 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 112, номер запису про право власності: 32970617. Згідно з частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.Статтями 69, 70 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.Отже, квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбано ними в період шлюбу за спільні кошти, а тому їх частки у власності є рівними. Оскільки відповідач відмовляється добровільно поділити спільну квартиру, вважаючи, що записана на його ім`я спірна квартира належить лише йому, тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Позивач та її представник адвокат Ломакін В.В. в підготовче судове засідання не з`явилися, однак 29.11.2023 до суду надійшла заява представника позивача, в якій він просить розгляд справи проводити у його та позивача відсутності, позовні вимоги вони підтримують, проти заочного розгляду справи не заперечують.

Позиція відповідача: відповідач ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечує проти поділу спільного майна подружжя, однак просить відмовити у стягненні з нього на користь позивача судового збору, оскільки він був мобілізований та проходив військову службу у Збройних Силах України, звідки звільнений за станом здоров`я, проходить лікування та потребує заміни суглоба, в зв`язку з чим перебуває у складному матеріальному становищі.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.09.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1, 2 ст. 77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 200 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 14.09.2013 Сколівським РС ГУДМСУ у Львівській області вбачається, що такий видано на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 6-7/.

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 30.05.2009 Орівською сільською радою Сколівського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 30.05.2009, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка і дружини - « ОСОБА_4 » /а.с.9/.

З копії договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Палінською О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2396 вбачається, що за цим договором продавець ОСОБА_5 передала у власність покупцю ОСОБА_1 , а покупець ОСОБА_1 прийняв у власність належну продавцю ОСОБА_5 на праві власності квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 10-11/.

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.08.2019 за №178810862, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Палінською О.В./а.с.12/.

Відповідно до копії рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.04.2023, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30.05.2009 Орівською сільською радою Сколівського району Львівської області, актовий запис №3 розірвано /а.с. 13/.

Відповідно до копії будинкової книги, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Власником даної квартири є ОСОБА_1 /а.с.14-15/.

Відповідно до копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого 20.11.2008 Стрийським МБТІ, дана квартира складається з однієї житлової кімнати та однієї кухні житловою площею 17,4 кв.м., загальна площа квартири 35,0 кв.м /а.с.16/.

Відповідно до висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки, виготовленого ТОВ «Експерт-Сервіс» від 18.09.2023, ринкова вартість однокімнатної квартири загальною площею 35 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 18.09.2023 складає 443 817,00 грн., у тому числі частки: 221 909,00 грн. /а.с.17/.

Відповідно до копії військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого Стрийським військовим комісаріатом Львівської області 23.05.2007, ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 призваний у Збройні Сили України за загальною мобілізацією та 10.04.2023 звільнений з військової служби за станом здоров`я /а.с.58/.

Відповідно до виписки №11918 Відокремленого підрозділу «Лікарня інтенсивного лікування КНП «Територіальне медичне об`єднання «Стрийська міська об`єднана лікарня», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проходив лікування з 04.12.2023 по 11.12.2023 з діагнозом п/травматичний деформуючий артроз лівого г/ступневого суглоба. Стан після МОС лівої гомілки 2022 /а.с.59/.

Відповідно до відповіді №389738 від 02.01.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Палінською О.В.

Вирішуючи позовні вимоги, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України .

Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11).

Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно п.22 постанови Пленуму ВС України №11 від 21.12.2007 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.05.2009, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 30.05.2009 Орівською сільською радою Сколівського району Львівської області.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.08.2019 за №178810862, вбачається, що відповідачу на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Палінською О.В. належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яку відповідачем було придбано за час шлюбу з відповідачем.

Оглядом матеріалів справи встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30.05.2009 Орівською сільською радою Сколівського району Львівської області, актовий запис №3 розірвано, що підтверджується рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.04.2021.

Враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя.

Окрім цього, в підготовчому судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги та не заперечув щодо визнання за позивачем права власності на частину квартира за адресою: АДРЕСА_2 та визнання за ним права власності на частину квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Виходячи з наведеного, зважаючи на зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Щодо розподілу судових витрат.

За ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Законом України «Про судовий збір» визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у зазначеному Законі та є вичерпним.

ОСОБА_1 не віднесений до категорії осіб, які звільняються від сплати судового збору.

Однак, суд зазначає, що відповідач здійснював обов`язок з захисту Батьківщини у період воєнного стану, у зв`язку з чим отримав травму і був звільнений з військової служби за станом здоров`я, проходить лікування, а тому зважаючи на ці обставини, суд вважає, що слід відмовити позивачу у стягненні з відповідача на користь позивача, сплаченого нею судового збору в сумі 2 219,09 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 200, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 задоволити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 право власності на ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач:ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач:ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , тимчасове місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення

виготовлено 15.01.2024.

Головуючий суддя В. Л. Бучківська