ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м.Суми

Справа №577/5661/23

Номер провадження 22-ц/816/977/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Сумського обласного центру зайнятості

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2024 року у складі судді Рідзевської І.О., ухвалене в м. Конотоп Сумської області, повний текст якого складено 18 січня 2024 року

в цивільній справі за позовом Сумського обласного центру зайнятості в особі Конотопської філії Сумського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року Сумський обласний центр зайнятості в особі Конотопської філії Сумського обласного центру зайнятості звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що 21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Конотопського міськрайонного центру зайнятості із заявою про надання їй статусу безробітної, в якій підтвердила інформацію, що не отримує відповідно до законодавства допомогу, компенсацію та/надбавку по догляду за: дитиною з інвалідністю; особою з інвалідністю І групи, а також про те, що ознайомлена з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг. Крім того, була поінформована про обробку її персональних даних з метою здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданою нею для нарахування та отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття.

21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю.

24 липня 2020 року ОСОБА_1 припинено реєстрацію безробітної на підставі заяви про відмову від послуг служби зайнятості.

Вказував, що за період з 28 жовтня 2019 року по 23 липня 2020 року ОСОБА_1 була виплачена допомога по безробіттю в сумі 17510,20 грн.

Зазначав, що у результаті обміну інформацією з Пенсійним фондом України було встановлено факт отримання ОСОБА_1 грошової допомоги, як працездатній особі, яка здійснює догляд за дитиною з інвалідністю в період перебування на обліку у статусі зареєстрованої безробітної.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 17510,20 грн неправомірно отриманої допомоги на випадок безробіття та судові витрати в сумі 2684,00 грн.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог Сумського обласного центру зайнятості в особі Конотопської філії Сумського обласного центру зайнятості відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Сумський обласний центр зайнятості подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що недобросовісність відповідача підтверджується її заявою про надання їй статусу безробітного від 21 жовтня 2019 року, в якій вона підтвердила інформацію про те, що не отримує відповідно до законодавства допомогу по догляду за дитиною з інвалідністю, а також те, що ознайомлена з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних та документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг.

Вказує, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що отримання надбавки по догляду за дитиною з інвалідністю є перешкодою для отримання допомоги по безробіттю, умисно не повідомила центр зайнятості про наявність такої обставини. Вважає, що така поведінка з боку відповідача є недобросовісною, очевидною та доведеною.

Звертає увагу суду на те, що судом не враховано той факт, що працівники центру зайнятості не мали відомостей про отримання відповідачем такої допомоги, оскільки відомості стають їм відомі лише за результатами верифікації, яка проводиться відповідним державним органом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Конотопського міськрайонного центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю (а.с.7-8).

Наказом від 25 жовтня 2019 року №НТ191025 ОСОБА_1 надано статус безробітного (а.с.9).

Наказом від 28 жовтня 2019 року №НТ191028 ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю з 28 жовтня 2019 року.

Згідно з актом Конотопської філії Сумського обласного центру зайнятості № 36 від 22 серпня 2023 року про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ОСОБА_1 станом на 15 серпня 2023 року перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Конотопської райдержадміністрації з листопада 2019 року. Відповідно до інформації за даними з ПФУ, ОСОБА_1 отримувала грошову допомогу/компенсацію працездатній особі, яка здійснює догляд за дитиною-інвалідом (а.с. 11-13).

Наказом Сумського обласного центру зайнятості № 284 від 22 січня 2023 року зобов`язано направити на адресу ОСОБА_1 письмове повідомлення про необхідність повернення коштів та вжити необхідних заходів для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за період з 28 жовтня 2019 року по 23 липня 2020 року в сумі 17510,20 грн в порядку досудового врегулювання, в разі необхідності направити матеріали до суду (а.с. 14).

Згідно з довідкою-розрахунком Сумського обласного центру зайнятості від 22 серпня 2023 року № 04.3/1253 ОСОБА_1 підлягають поверненню кошти у сумі 17510,20 грн (а.с.15).

Листом від 23 серпня 2023 року № 01-04/414-11.4/23 Конотопська філія Сумського обласного центру зайнятості повідомила ОСОБА_1 про повернення коштів в сумі 17510,20 грн (а.с. 16-17).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту в діях ОСОБА_1 недобросовісності, спрямованої на незаконне отримання допомоги по безробіттю.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути одинока мати (батько), яка (який) здійснює догляд за дитиною з інвалідністю та один з батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновитель, опікун, піклувальник дитини з інвалідністю підгрупи А, які відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» мають право на призначення надбавки на догляд за дитиною.

У абз. 1 ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» зазначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які не працюють, не навчаються (крім заочної форми навчання), не проходять службу, не займають виборну посаду і фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років також призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, у відпустці без збереження заробітної плати, у разі якщо дитина з інвалідністю потребує домашнього догляду, і вони фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Одному з батьків,прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновителів, опікуну, піклувальнику надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, а також одинокій матері (одинокому батьку)надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю призначається незалежно від факту роботи, навчання, служби.

Таким чином, до державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю віком до 18 років призначається надбавка на догляд за ними, вказана надбавка призначається одному з батьків. Одному з батьків надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А призначається незалежно від факту роботи.

Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).

Згідно із частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге,у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) та постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не було доведено факту недобросовісності з боку відповідача, а отже, немає підстав для висновку що відповідач не мала права на отримання допомоги по безробіттю, оскільки необхідною умовою для відмови у виплаті допомоги по безробіттю є виключно недобросовісність з боку набувача, і з огляду на принцип змагальності, саме позивач, який вимагає повернення коштів повинен довести цю обставину.

Крім того, позивач при взятті на облік відповідачці з наданням статусу безробітного і призначення ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, мав право та був зобов`язаний перевірити чи отримує відповідачка будь-яку грошову допомогу чи надбавку призначену державою, так як за нормами ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» центр зайнятості з метою отримання відповідної інформації мав право користуватися в установленому порядку відомостями Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, необхідними для забезпечення виконання покладених на нього функцій.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді даної справи підлягає врахуванню рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Європейський суд з прав людини вказує, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, від 20 жовтня 2011 року).

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 приховала від нього інформацію про отримання допомоги по догляду за дитиною з інвалідністю, оскільки вказана інформація не є конфіденційною і позивач не позбавлений був можливості перевірити її під час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених частиною третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та статтею 1212 ЦК України для стягнення на користь позивача з відповідачки виплаченої їй допомоги по безробіттю.

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сумського обласного центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов