КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 361/4101/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11287/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ящук Т.І.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Василишина В.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, в якому просив визнати недійсним (фраудаторним) правочин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі якого 06.10.2021 року в Територіальному сервісному центрі МВС № 3243 відбулась перереєстрація транспортного засобу - автомобіля марки Mercedes-Benz, GL 450 (2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ); скасувати державну реєстрацію (перереєстрацію) транспортного засобу марки Mercedes-Benz, GL 450 (2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ), яка здійснена на ім`я ОСОБА_4 на підставі правочину від 06.10.2021 року; стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати (т. 1 а.с. 2-7).

Разом з позовом було подано заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на транспортний засіб автомобіль марки Mercedes-Benz, GL 450 (2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ), який зареєстрований за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 50-54).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2023 року заяву задоволено. Вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним (фраудаторним) правочину шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки Mercedes-Benz, GL 450 4663, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 69-71).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 93-94).

24 серпня 2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій остання просила визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки Mercedes-Benz, GL 450 (2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ), зареєстрований за ОСОБА_4 ; скасувати захід забезпечення позову, а саме арешт, накладений на транспортний засіб марки Mercedes-Benz, GL 450 (2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ) ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2023 року у справі № 361/4101/23 (т. 2 а.с. 75-78).

На обґрунтування позову зазначала, що дізнавшись про накладення арешту на транспортний засіб марки Mercedes-Benz, GL 450 4663, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 та позовну заяву ОСОБА_2 про визнання недійсним (фраудаторним) правочину, звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом третьої особи із самостійними вимогами на позовну заяву.

Вказувала, що у вересні 2021 року домовилась з ОСОБА_4 , що придбає у неї автомобіль. Оскільки автомобіль був зареєстрований на її чоловіка, вони домовились, що вона спочатку перереєструє його на себе. 02 лютого 2022 року уклала з ОСОБА_4 попередній договір № 1 купівлі-продажу транспортного засобу Mercedes-Benz, GL 450 4663, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 . Планували укласти основний договір не пізніше 02.07.2022 року, проте через повномасштабне вторгнення ОСОБА_5 був потрібен автомобіль, а у ОСОБА_1 не було можливості заплатити всю суму, то вони вирішили відкласти оформлення основного договору на рік до 02.07.2023 року згідно до Додаткової угоди № 1 до Договору від 01.07.2022 року.

Звертала увагу, що згідно з п. 2.1. договору передала ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 369 038,80 грн., як аванс, що є 100 % вартості транспортного засобу наступним чином: 02.02.2022 року грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн.; 01.07.2022 року грошові кошти у розмірі 69 038,80 грн.; 01.02.2023 грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн.; 01.06.2023 року грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. Після здійснення останнього платежу ОСОБА_4 , отримала від неї автомобіль і ключі до нього, технічні документи, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і користується автомобілем з 01.06.2023 року. Однак, коли настав час підписати основний договір, виявилося, що на автомобіль накладено арешт ОСОБА_2 начебто за борги її чоловіка.

Вказувала, що накладення арешту перешкоджає укласти основний договір з ОСОБА_4 за попереднім договором, а задоволення позову ОСОБА_2 буде перешкоджати титульному володільцю отримати належний автомобіль, котрий може бути продано у виконавчому провадженні. Вважала, що задоволення її позову про визнання права власності і зняття арешту може повністю виключити задоволення первісного позову і навпаки, відмова у прийнятті позову створить невиправні ризики для неї втратити автомобіль (т. 2 а.с. 75-78).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у залученні до участі у справі № 361/4101/23 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.Відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 про визнання права власності на рухоме майно та зняття арешту до спільного розгляду з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. Роз`яснено ОСОБА_1 право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку.Позовну заяву з додатками повернуто ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 79-82).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 22 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу (т. 2 а.с. 128-130).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, такою, що порушує процесуальні права, законні інтереси та такою, що постановлена з неправильним встановленням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Посилалась на обставини, які зазначала в позовній заяві.

Вказувала, в оскаржуваній ухвалі судом було зазначено, що суд не вбачає підстав для залучення ОСОБА_1 у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, оскільки суб`єктом звернення не доведено підстав для залучення у процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, та яким чином ухвалене в майбутньому рішення суду безпосередньо впливає на права та обов`язки цієї особи щодо однієї із сторін у справі. Однак, звертала увагу, що ЦПК не передбачає при зверненні до суду з позовом третьої особи із самостійними вимогами на позовну заяву обов`язок заявнику доводити підстави для залучення у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Як наслідок, судове рішення мотивоване відсутністю обґрунтування процесуального статусу, яке не заявлялося ОСОБА_1 . Вважала, що нею доведено, яким чином ухвалене в майбутньому рішення суду безпосередньо може вплинути на її права та обов`язки сторін у справі.

Вказувала, що накладення арешту перешкоджає їй укласти основний договір з ОСОБА_4 за попереднім договором, а у випадку задоволення позову ОСОБА_2 судове рішення буде перешкоджати їй, титульному володільцю, отримати належний їй автомобіль, котрий може бути продано у виконавчому провадженні. Вважала, що задоволення її позову про визнання права власності і зняття арешту може повністю виключити задоволення первісного позову, а відмова у прийнятті позову створить невиправні ризики для неї втратити автомобіль, а для ОСОБА_4 можливості виконати обов`язок передати автомобіль за основним договором купівлі-продажу транспортного засобу.

Стверджувала, що прийняття до розгляду її позовної заяви в межах цієї справи дозволить їй довести відсутність будь-яких прав позивача на спірний автомобіль та спростує доводи ОСОБА_2 , що договір був фіктивний, а тому сприятиме всебічному дослідженню обставин та намірів сторін договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06 жовтня 2021 року.

Крім того, вказувала, що суд відмовляючи у прийнятті позовної заяви посилався на те, предметом розгляду цивільної справи є визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06 жовтня 2021 року, а також скасування його державної реєстрації, вимоги про визнання права власності на транспортний засіб позивачем не було заявлено. Однак, суду з матеріалів справи відомо, що існує виконавче провадження, де стягувачем є ОСОБА_2 , а боржником ОСОБА_3 . Фактично, ОСОБА_2 звернувся з позовом у випадку задоволення якого, він зможе отримати автомобіль у свою власність в межах виконавчого провадження.

Також посилалась на те, що представник ОСОБА_3 - Мазур І.О. у судовому засіданні 16.04.2024 року не брала участь, про що її повідомив ОСОБА_3 , і що у зв`язку з цим судовий розгляд справи перенесли на іншу дату. Відтак, враховуючи, що її заява була розглянута у судовому засіданні лише за наявності ОСОБА_2 , то це не свідчить про об`єктивність розгляду заяви (т. 2 а.с. 128-130).

11 червня 2024 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Айдинян А.В., в якому остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін (т. 2 а.с.155-163).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Айдинян А.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили. Так, апелянт ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 05 вересня 2024 року була сповіщена 29 червня 2024 року, про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового повідомлення суду. Повідомлення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними адресами, заяви про зміну адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Мазур І.О. була повідомлена до її електронного кабінету в ЄСІТС, про що у справі є докази (т. 2 а.с. 148-154, 183-193).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюза таких підстав.

Відмовляючи в прийнятті позовної заяви, суд першої інстанції посилався на те, що предметом розгляду цивільної справи є визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06 жовтня 2021 року, а також скасування його державної реєстрації. Вимоги про визнання права власності на транспортний засіб позивачем не заявлено. У позовній заяві, поданій ОСОБА_1 в якості третьої особи, заявлено вимогу про визнання права власності на спірний транспортний засіб, таким чином ОСОБА_1 має намір встановити правовий режим рухомого майна, набутого на підставі попереднього договору від 02 лютого 2022 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 . Однак, такі вимоги підлягають розгляду в окремому позовному провадженні, з огляду на предмет спору та підстави звернення до суду і їх спільний розгляд з вимогами ОСОБА_7 призведе лише до затягування судового процесу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача. Після вступу у справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку.

Як роз`яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції», судам слід мати на увазі, що, оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об`єднання і роз`єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, то ці процесуальні дії необхідно провадити у точній відповідності з правилами, встановленими статтями 123 - 126 ЦПК.

Позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги є однорідними, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших, таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову.

До позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статей 193 і 194 ЦПК України, тобто як до вимог щодо подачі зустрічного позову.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним. Недоцільно розглядати первісний позов і зустрічний позов, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування.

Таким чином, для того, щоб набути статус третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, повинно бути дотримано декілька критеріїв:1) матеріально-правовий (наявність єдиного предмету спору);2) суб`єктний (позовні вимоги можуть бути пред`явлені як одній стороні, так і декільком сторонам ); 3) часовий (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження).

Дотримання цих критеріїв підлягає оцінці та з`ясуванню під час прийняття рішення щодо вступу у справу третьої особи з самостійними вимогами (аналогічний висновок наведено у Постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2019 року у справі № 910/12463/18, від 27 вересня 2019 року у справі № 904/323/19, від 05 грудня 2019 року у справі № 911/3132/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 912/2751/16).

Отже, право на пред`явлення позовної заяви третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору не є абсолютним, подаючи позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо форми, змісту, строку подання, а також порядку її подання.

Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постановах Великої Палати Верховного Суду у справах від 13 березня 2019 року № 916/3245/17 та від 12 червня 2019 року № 916/542/18.

З аналізу наведених норм процесуального закону та відповідних роз`яснень Постанови пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», слідує, що процесуальний закон вказує на певні умови прийняття судом позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету позову: 1) взаємний зв`язок первісного позову та позову третьої особи; 2) однорідність вимог та нерозривна пов`язаність вимог між собою; 3) від вирішення однієї вимоги залежить вирішення інших; 4) доцільність спільного розгляду цих позовів.

Також, Велика палата Верховного суду у справах від 13 березня 2019 року №916/3245/17 та від 12 червня 2019 року №916/542/18 дійшла висновку про те, що позов третьої особи, поданий, згідно приписів ст. 52 ЦПК України, може бути прийнятий судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. А вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Аналізуючи вказану норму закону, слід зробити висновок, що для набуття статусу третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, повинен мати місце такий критерій, як наявність єдиного предмету спору.

Таким чином, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи, в силу ч. 1 ст. 52 ЦПК України, повинна містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину.

Так, предметом позову ОСОБА_2 є визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу марки Mercedes-Benz, GL 450 4663, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , від 06 жовтня 2021 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним, з підстав того, що оспорюванний правочин є фраудаторним (вчинений на шкоду кредитора) та вчиненим з метою ухилення від виконання рішення суду.

Предметом позову ОСОБА_1 є визнання права власності на транспортний засіб марки Mercedes-Benz, GL 450 4663, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , на підставі попереднього договору від 02 лютого 2022 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 .

Тобто, заявлений ОСОБА_1 позов не взаємопов`язаний з позовом ОСОБА_2 , адже вимоги за цим позовом виникли з інших правовідносин, які не пов`язані між собою, відтак, його спільний розгляд з позовом ОСОБА_2 є недоцільним.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спільний розгляд позовних вимог ОСОБА_2 з вимогами ОСОБА_1 призведе лише до затягування судового процесу.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що її заява була розглянута у судовому засіданні лише за наявності ОСОБА_2 , що не свідчить про об`єктивність розгляду заяви, адже представник ОСОБА_3 - Мазур І.О. у судовому засіданні 16.04.2024 року не брала участь, оскільки такі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким районним судом було надано відповідну правову оцінку, тому суд апеляційної інстанції їх відхиляє.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що відмова у прийнятті позовної заяви, як третьої особи із самостійними вимогами, не перешкоджає звернутися із самостійним позовом на загальних підставах за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат.

Апелянт ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги сплатила 605,60 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією (т. 2 а.с. 131)

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Айдинян А.В. заявила про стягнення з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. (т. 2 а.с. 155-163).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 12 і 13 ст. 141 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (1 ст. 48 ЦПК України).

Проте, рішення по суті спору у вказаній цивільній справі судом першої інстанції не ухвалено.

Поряд з цим, ухвалою суду першої інстанції, залишеною без змін апеляційним судом, відмовлено ОСОБА_1 в залучені її до участі у цій справі як третьої особи із самостійними вимогами, роз`яснено ОСОБА_1 право звернутись з вказаним позовом у загальному порядку, позовну заяву повернуто особі, яка її подала, а відтак ОСОБА_1 не набула прав і обов`язків сторони в цивільному процесі, що виключає покладення на останню обов`язку відшкодування судових витрат (витрат на правничу допомогу).

Оскільки за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК України ), позивач ОСОБА_2 не позбавлений можливості заявити про розподіл судових витрат у цій справі за результатами розгляду справи по суті спору.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом ОСОБА_1 судові витрати мають бути віднесені на її рахунок (т. 2 а.с. 128-131).

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 вересня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

Т.І. Ящук