Провадження № 2/161/498/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Авдійчук О.А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №000223 від 21.11.2005 р., згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Проте відповідач не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість.

Крім того, ОСОБА_3 та АТ КБ «Приватбанк» 10.01.2013 р. підписали додаткову угоду, згідно умов якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розміри та строки, вказані в п. 1.5.1 додаткової угоди про анулювання частини заборгованості.

Вказує, що відповідач свої зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості не виконав і станом на 13.12.2023 року загальна сума його боргу становить 325528,83 грн., з яких 201101,19 грн. заборгованість за кредитом, 6882,61 грн. за відсотками, 117545,00 грн. за пенею.

У зв`язку з цим, просив суд стягнути з відповідача на користь публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» вказану заборгованість та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав. викладених у заяві та відзиві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю, в тому числі і у зв`язку із пропуском строків позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №000223 від 21.11.2005 р. (а.с. 9).

Крім того, до матеріалів справи позивачем приєднано додаткову угоду №1 до договору про надання банківських послуг від 21.11.2005 року ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №000223.

Відповідно до укладеної додаткової угоди від 10.01.2013 р. банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в Додатковій угоді. Строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3 додаткової угоди.

П. 1.1 додаткової угоди зменшено розмір заборгованості, що виникла з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди, а саме: відсотки на 12737,00 грн., комісію на 0,00 грн., пеню на 0,00 грн.

П. 1.2 додаткової угоди встановлено на дату підписання додаткової угоди заборгованість за договором становила у розмірі 235090,00 грн.

Згідно п. 1.3 додаткової угоди визначено, що дата остаточного погашення заборгованості за угодою становила 10.12.2017 р.

При цьому, у відповідності до п. 1.4 додаткової угоди щомісячний платіж складав 6001,76 грн.

п. 1.5 угоди узгоджено, що з моменту підписання додаткової угоди, за умов належного виконання позичальником своїх забов`язань по сплаті платежів позичальник за користування кредитом сплачує відсотки у розмірі 18,00% річних, при цьому всі комісії та винагороди за договором не нараховуються.

Також, п.1.6 угоди узгоджено, що відповідно до ст.ст. 212,651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених цією угодою понад 30 днів, термін повернення кредиту, зазначений в п.1.2 угоди є 31-й день з моменту такого порушгення; вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, який слідував за днем повернення кредиту (32-день) вважається простроченою, починаючи з наступного дня, який слідував за днем повернення кредиту (32-день), позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15%. (а.с. 10).

При цьому, заява та наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є доказом існування боргу, не можуть слугувати доказом погодження між сторонами розміру кредитного ліміту та отримання відповідачем суми кредитних коштів, а розрахунок по суті є лише односторонніми письмовими обчисленнями, проведеними позивачем.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.03.2020 справа № 703/3063/18, провадження № 61-11260св19, з якої слідує, що посилання банку на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором, як на підставу задоволення позовних вимог, є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, умови кредитування, тощо, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи надавались кошти взагалі, чи видавалася кредитна картка та на який строк, правильність нарахування, чи встановлено кредитний ліміт, а тому, за відсутністю належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість має місце, що вона виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору неможливо, як і неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

Доказами, які можуть підтверджувати наявність кредитної заборгованості боржника перед банком та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі».

Отже, в обґрунтування своїх позовних вимог банк повинен був би надати первинні документи, що могли б підтвердити факт видачі кредиту та наявну суму заборгованості позичальника станом на дату подання позову.

Разом з тим, позивачем не надано належним чином оформлених витягів про стан рахунків позичальника, даних балансу, меморіальних ордерів, квитанцій будь-які інші первинні документи.

Відповідно до п.5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відтак, суд критично ставиться до наданого позивачем розрахунку заборгованості, оскільки він не задовольняє вимоги до первинних документів, визначених Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та "Положенню про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України", затвердженому постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 р. №566.

Відповідно до ст.95 ЦПК України - письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно приєднаних до позовної заяви документів неможливо встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі.

Правова позиція щодо необхідності дослідження саме первинних документів в справах про стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у постанові Верховного Суду (у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду) від 30.01.2018 р. у справі №161/16891/15-ц.

Аналогічна позиція щодо первинних документів відображена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачеві не є можливим, отже, суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Крім того, із представленого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 13.12.2023 року ОСОБА_3 нарахована заборгованість за кредитом в розмірі 325528,83 грн., з яких 201101,19 грн. заборгованість за кредитом, 6882,61 грн. за відсотками, 117545,00 грн. за пенею (а.с. 7-8).

Разом з тим, як слідує з копії розрахунку заборгованості ОСОБА_3 , останній платіж відповідача був здійснений 05.02.2014 року і за період з 25.05.2014 року і до звернення до суду погашення заборгованості за кредитним договором не здійснювалось (а.с. 7-8). При цьому, термін дії кредитного договору визначено до 10.12.2017 року.

Відповідно до ст. ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і застосовується судом лише за заявою сторони.

Згідно ст.260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Статтею 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-169цс14 та в постанові від 1 липня 2015 року №6-331цс15.

Крім цього, як слідує із висновку Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеного у постанові від 19.03.2014 року №6-14цс14 за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Отже, зважаючи, що останній платіж відповідачем здійснено 05.02.2014 року, термін дії кредитного договору сплив 10.12.2017 року, а до суду позивач звернувся лише 26.12.2023 року, то суд вважає, що строк позовної давності пропущено і зважаючи, що представником позивача не заявлялось суду будь-яких заяв чи клопотань про поважність причини його пропуску або його поновлення, то у задоволенні позову з наведених підстав слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 257, 267, 526, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України, суд ,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №000223 від 10.01.2013 року відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасниками справи є:

Позивач акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; .

Відповідач ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складений 22 травня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Р.М. Кихтюк