Справа № 462/4924/23 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А. І.
Провадження № 22-ц/811/3765/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» Андрусика Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2023 року Львівське комунальне підприємство «Транспортна компанія «Львівспецкомунтранс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між Львівським комунальним підприємством «Транспортна компанія «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309 від 08 лютого 2018 року, за умовами якого виконавець зобов`язався надавати послуги з вивезення побутових відходів, а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати послуги у строки і на умовах, передбачених цим договором. Укладення договору на вивезення побутових відходів є обов`язком власника джерела утворення відходів, а не його правом. Покликається на те, що відповідач оплачував надані послуги з вивезення побутових відходів в період з 01 січня 2018 року до 28 лютого 2020 року, що свідчить про визнання ним умов договору, однак в подальшому не оплачував надані йому послуги, у зв`язку з чим за період з 01 червня 2020 року по 20 червня 2023 року у нього виникла заборгованість в розмірі 353,55 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Транспортна компанія «Львівспецкомунтранс» заборгованість в розмірі 3 255,52 грн.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Львівського комунального підприємства Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» про визнання договору про надання послуг розірваним.

В обгрунтвування позовних вимог покликається на те, що 08 лютого 2018 року між ним та Львівським комунальним підприємством «Транспортна компанія «Львівспецкомунтранс» укладено договір про надання послуг з вивезення побутових відходів. Стверджує, що з січня 2020 року Львівське комунальне підприємство «Транспортна компанія «Львівспецкомунтранс» не надало контейнери для вивезення побутових відходів, які раніше були виставлені по АДРЕСА_1 для вивезення побутових відходів мешканців будинку по АДРЕСА_1 , на якій він проживає. Зазначає, що 27 лютого 2020 року через відсутність контейнерів для вивезення побутових відходів він звернувся до Львівського комунального підприємства Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» із заявою про розірвання договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309 від 08 лютого 2018 року у зв`язку з невиконанням умов договору. Вказує, що Львівське комунальне підприємство «Транспортна компанія «Львівспецкомунтранс» намагається стягнути з нього заборгованість в розмірі 3255,52 грн., яка не підтверджена товарно-транспортними накладними, за послуги, які йому особисто не надавалися. З наведених підстав просить договір № 309 від 08 лютого 2018 року, укладений між Львівським комунальним підприємством «Транспортна компанія «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 вважати розірваним з 27 лютого 2020 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року первісний позов Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» заборгованість у розмірі 3 255,52 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору про надання послуг розірваним відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» судовий збір у розмірі 2 415,60 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що пунктом 3 договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309 від 08 лютого 2018 рокупередбачено, що послуги з вивезення твердих побутових відходів надаються контейнерною схемою, однак всупереч умовам договору виконавець послуг з січня 2020 року не надав контейнерів для вивезення побутових відходів в районі будинку АДРЕСА_1 , які до січня 2020 року ним виставлялися, а найближчі контейнери Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» знаходилися далеко від його місця проживання. Зазначає, що звернувся до Львівського комунального підприємства Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» із заявою про розірвання договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309 від 08 лютого 2018 року, однак така заява залишилася без реагування. Вказує, що з червня 2020 року до червня 2023 року не отримував акті здачі-приймання робіт, відтак відсутні належні та допустимі докази виконання Львівським комунальним підприємством «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» своїх зобов`язань за умовами договору. На думку апелянта ненадання послуг з вивезення твердих побутових відходів є підставою для розірвання договору № 309 від 08 лютого 2018 року, а відтак стягнення з нього заборгованості в розмірі 3 255,52 грн. є безпідставним.З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ЛКП Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» Андрусика Ю.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс», суд першої інстанції виходив з того, що через неоплату ОСОБА_1 послуг з вивезення побутових відходів у нього склалася заборгованість по оплаті цих послуг, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив з відсутності підстав вважати договір №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів, укладений 08.02.2028 року між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 , розірваним з 27.02.2020 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2018 року між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» (виконавець) та ОСОБА_1 (споживач) було укладено договір про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309, за умовами якого виконавець, яким є ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс», зобов`язується згідно з графіком надавати послуги з вивезення побутових відходів, а споживач, яким є ОСОБА_1 зобов`язується своєчасно оплачувати послуги у строки і на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пунктами 2, 3 вказаного договору виконавець надає споживачеві послуги з вивезення твердих, великогабаритних і ремонтних відходів, послуги з вивезення твердих відходів надаються за контейнерною схемою.

Пункт 10 договору передбачає, що оплата послуг здійснюється згідно договору в наступному порядку: платіж в розмірі 100% від суми рахунку, виставленого за попередній місяць, в якому надавалися послуги, здійснюється споживачем до 05 числа місяця, що настає за місяцем, у якому надавалися послуги; решта вартості наданих оплачується споживачем згідно наданого рахунку до 20 числа місяця, що настає за місяцем, у якому надавалися послуги.

Споживач зобов`язується оплачувати в установлений договором строк надані йому послуги з вивезення відходів. (підпункт1 пункту 17 договору).

Згідно з пунктом 26 Договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309 від 08.02.2018 року сторони звільняються від відповідальності за цим договором у разі настання непереборної сили (дії надзвичайних ситуацій техногенного, природного або екологічного характеру в тому числі блокада, війна, страйки тощо), що унеможливлює надання та оплату послуги відповідно до умов Договору.

Зі змісту п. 27 Договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309 від 08.02.2018 року, вбачається те, що Договір діє з 08.02.2018 року до 31.12.2018 року і набирає чинності з дня його підписання сторонам.

Відповідно до п. 30 Договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309 від 08.02.2018 року договір вважається таким, що продовжений, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодна із сторін не заявила про відмову від договору або про зміну його умов.

Загальні підстави для зміни чи розірвання усіх видів договорів регулюються положеннями статтями 651, 652 ЦК України.

Так, в силу ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Відповідно до 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Інші підстави для розірвання договору передбачені також спеціальними нормами закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що між позивачем та відповідачем склалися зобов`язальні правовідносини щодо надання житлово-комунальних послуг.

За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Питання надання послуг з вивезення побутових відходів регулюються спеціальним законодавством, а саме, Житловим кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про відходи».

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до вимог п. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Нормою ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з приписами ч. 1, 3, 4 ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані укласти договір про поводження з побутовими відходами з особою, визначеною у встановленому законодавством порядку. Критерієм якості послуг з вивезення побутових відходів є дотримання графіка вивезення побутових відходів, дотримання правил надання послуг з поводження з побутовими відходами, дотримання вимог законодавства щодо надання послуг з вивезення побутових відходів. Послуга з поводження з побутовими відходами надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з поводження з побутовими відходами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 15 Закону України «Про відходи» громадяни України, іноземці та особи без громадянства зобов`язані дотримуватися вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері поводження з відходами; вносити в установленому порядку плату за послуги з поводження з побутовими відходами; виконувати інші обов`язки, передбачені законами, щодо запобігання забрудненню навколишнього природного середовища відходами.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорам.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обгрунтовуючи позовні вимоги про розірвання договору позивач, відповідно до ст. 81 ЦПК України, повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Обгрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 покликався на те, що він послугами ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» по вивезенню побутових відходів не користувався, оскільки контейнери по вивезенню сміття знаходилися далеко від його будинку, що унеможливило користування ними.

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до директора ЛКП «Львівспецкомунтранс» із заявою про розірвання договору № 309, котру мотивує тим, що ЛКП «ТП «Львівспецкомунтранс» не виконувались умови укладеного ними договору, на АДРЕСА_1 більше місяця контейнери були відсутні, таким чином останній був змушений укласти договір з іншим надавачем послуг, і послугами ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» не користувався.

Разом з тим, на підтвердження цих обставин ОСОБА_1 не надав суду договору про надання послуг на вивезення побутових відходів, укладеного з іншим надавачем послуг; належних та допустимих доказів на підтвердження користування ним послугами іншого надавача послуг з вивезення побутових відходів; належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що він послугами ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» не користувався.

Слід зазначити, що договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами, був укладений між ТзОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 лише 26.07.2024 року під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 27.02.2020 року вбачається, що як на одну із підстав для розірвання договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 309 від 08.02.2018 року ОСОБА_1 покликався на невиконання ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» пункту 1 цього договору.

Пункт 23 договору №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладеного між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 передбачає, що у разі ненадання або надання послуг не в повному обсязі, зниження їх якості споживач викликає представника виконавця для складення акта-претензії, в якому зазначаються строки, види порушення кількісних і якісних показників тощо. Представник виконавця зобов`язаний прибути протягом десяти робочих днів.

Відповідно до пункту 24 договору, акт-претензія складається споживачем (представником споживача) та представником виконавця і скріплюється їх підписом. У разі неприбуття представника виконавця у визначений строк або його відмови від підпису акт уважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі або виборна особа будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення.

Акт-претензія подається виконавцеві, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок плати або надає споживачеві обґрунтовану відмову в задоволенні його претензії. (пункт 25 договору).

Обгрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, посилаючись, як на підставу для розірвання договору №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладеного між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 , на невиконання ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» умов договору, зокрема пункту 1, а саме, ненадання ЛКП з січня 2020 року контейнерів для вивезення побутових відходів, які раніше були встановлені на АДРЕСА_1 для вивезення побутових відходів мешканцями будинку по АДРЕСА_1 , у якому він проживає, ОСОБА_1 , всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини, не надав суду доказів на підтвердження цієї обставини з врахуванням положень пунктів 23- 25 договору, матеріали справи не містять актів-претензій, звернення ОСОБА_1 до ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» з приводу складення актів-претензій.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених ним підстав для того, що вважати розірваним з 27.02.2020 року договір №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладений між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 , у відповідності до поданої ним заяви від 27.02.2020 року, у якій він покликається на невиконання ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» умов договору, а саме, пункту 1 договору.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 з 20.02.2020 року не користувався послугами ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» з вивезення побутових відходів, а користувався послугами іншого надавача цих послуг, а відтак такі твердження ОСОБА_1 є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, в односторонньому порядку договір № 309 від 08.02.2018 року не міг бути розірваний, окрім того, для його розірвання сторони мали б підписати додаткову угоду про розірвання.

Пункт 27 договору №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладеного між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 передбачає, що договір діє з 08.02.2018 року до 31.12.2018 року, а пункт 30 цього договору передбачає, що договір вважається таким, що продовжений, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодна зі сторін не заявила про відмову від договору або про зміну його умов.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, заяву про розірвання договору №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладеного між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 подав 27.02.2020 року, тобто, не дотримався строку, передбаченого пунктом 30 договору

Таким чином, ОСОБА_1 не вчинив дій для розірвання договору на підставі пункту 30 договору №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладеного між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 .

У зустрічній позовні заяві ОСОБА_1 просить ухвалити рішення, яким договір №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладеного між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 , вважати розірваним з 27.02.2020 року у відповідності до поданої ним заяви.

Відповідно до статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або розривається з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлене договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією зі сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною чи розірванням договору.

З врахуванням вищенаведеного, не підлягала до задоволення позовна вимога ОСОБА_1 про те, щоб вважати розірваним договір №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладений між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 , з 27.02.2020 року у відповідності до поданої ним заяви, оскільки з врахуванням положень частини 3 статті 653 ЦК України при розірванні договору в судовому порядку зобов`язання розривається з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» про те, щоб вважати розірваним договір №309 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 08.02.2018 року, укладеного між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та ОСОБА_1 , з 27.02.2020 року у відповідності до поданої ним заяви.

З наданого ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.06.2020 року 20.06.2023 року, з рахунків на оплату вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за послуги з вивезення побутових відходів за період з 01.06.2020 року по 20.06.2023 року становить 3255.52 грн., зазначений ЛКП розмір заборгованості ОСОБА_1 не спростований належними та допустимими доказами, ним не надано іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем за первісним позовом.

А відтак, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про підставність позову ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» 3255.52 грн. заборгованості за послуги з вивезення побутових відходів за період з 01.06.2020 року по 20.06.2023 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

У зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів у період з 19 по 23 серпня 2024 року включно у відпустці, повна постанова складена та підписана 26 серпня 2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк