Справа № 146/422/24
Провадження № 22-ц/801/1054/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 рокуСправа № 146/422/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

за участі секретаря судового засідання Луцишина О.П., представника позивача адвоката Кідрука М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кідрук Михайло Миколайович, на ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 березня 2024 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кідрук М.М. звернувся до Томашпільського районного суду Вінницької області із вищезазначеним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 .

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за цивільним позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кідрука Михайла Миколайовича до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кідрук Михайло Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив оскаржувану ухвалу суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивач звернулась із вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, однак суд першої інстанції помилково вважав, що позивач звернулась із вимогою про зобов`язання органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг здійснити дії щодо зняття особи з місця реєстрації.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 72 Житлового кодексу УРСР, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та ст. 16 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник переконаний, що питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням вирішується в порядку цивільного судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч. 1-3,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а вирішення питання щодо зняття з реєстрації відноситься до компетенції органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та необхідно вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Позивач звернулась до суду із вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а не про зняття з реєстрації, як помилково зазначив суд першої інстанції.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції вказаних обставин та положень наведеного законодавства не врахував, внаслідок чого, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 березня 2024 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 червня 2024 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: С.Г. Копаничук

В.В. Оніщук