Номер провадження: 22-ц/813/2848/24
Справа № 520/852/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Стахової Н.В, Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пухи А.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Калініченко Л.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 24 січня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просить суд:

- визнати договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 05 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №1293, згідно якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 - недійсним;

- визнати договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 05 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №1294, згідно якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купила земельну ділянку, площею 0,07 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки: :02:014:0080 недійсним;

- витребувати у ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,07 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки: :02:014:0080.

В обґрунтування вказаного позову позивачка посилається на те, що вказані договори купівлі-продажу від 05.03.2015 року підлягають визнанню недійсними, оскільки в момент вчинення правочинів волевиявлення позивачки не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, оскільки остання не усвідомлювала значення своїх дій та не мала можливості ними керувати. На свій стан в момент укладення спірних правочинів, позивачка посилалась на те, що вказане було обмовлено перебуванням у стресовому стані з підстав раптової і неочікуваної смерті її сина, що вплинуло на її психіко-соматичний стан і призвело до подальшого стаціонарного лікування в медичній установі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, підлягає задоволенню, з одночасним застосуванням наслідків недійсного правочину, а доводи відповідача про стягнення інфляційних витрат та витрат не проведені ремонтні роботи з нерухомого майна, нараховані на суму переданих грошових коштів за спірним договором, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Рішення Київського районного суду міста Одеси від 21.09.2023 скасувати, та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а саме таким, що постановлено без дотримання норм матеріального права, та без всебічно з`ясованих обставин справи

Так, мотивувальна частина рішення містить детальне нормативне обгрунтування процедури визнання недійсним правочинів, опис процесуальних дій учасників справи, опис медичної документації, висновків судових експертиз, проте не містить жодних посилань на необхідність здійснення завдання цивільного судочинства.

Просить суд апеляційної інстанції, звернуту увагу на ту обставину, що оспорюваним договором, є двосторонній, оплачуваний договір купівлі-продажу.

Позовна заява не містить жодних посилань про обставини не отримання повної вартості відчужуваної кватири, обставини заниження вартості вказаної квартири, чи інших обставин, що свідчили про погіршення становища продавця під час укладення оспорюваного правочину.

Факт отримання вартості квартири під час укладення оспорюваного договору, також підтверджується і позицією представника позивача щодо згоди на двосторонньою реституцію, яка передбачає повернення отримання грошових коштів, виручених від продажу квартиру відповідачу.

Суд вважає, що сам факт відчуження належного майна, за умови отримання його повної вартості не свідчить про порушення прав позивача під час укладення договору.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, для задоволення позову про визнання правочину недійсним, необхідно довести не лише порушення договором закону, а і порушення таким договором прав або охоронюваних законом інтересів позивача. Аналогічну позицію висловив і ВСУ від 25.12.2013 у справі № 6-94цс13, Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 522/11532/15-ц провадження № 61- 18199св18.

Враховуючи те, що в результаті укладення оспорюваного оплатного договору, право власності позивача на нерухоме майно, фактично було перетворено у право власності на грошові кошти, еквіваленті вартості квартири, судом першої інстанції не було встановлено факту порушення права позивача, яке підлягає судовому захисту.

В контексті даних правовідносин, таким порушенням можна вважати продаж квартири за завідомо заниженою ціною, укладення неоплачуваного правочину, укладення договору з розстроченням платежу.

Жодних з цих обставин не мали місце в даних правовідносинах, а відтак судом не встановлено, яке ж право позивача було порушено.

Слід також враховувати ту обставину, що договір купівлі-продажу не містить завідомо тяжких, несправедливих умов, які позивач міг би усвідомити за умови перебуванні в стані, що в повній мірі дозволяв б усвідомлювати значення своїх дій.

Так, посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у справі № 522/9246/19 від 15.05.2023 року не є правильним, оскільки в процитованій справі недійсним визнавався неоплачуваний договір дарування, укладення якого з порушенням дефекту волі, апріорі порушує права позивача, враховуючи наслідки у вигляді повного позбавлення майна та його грошового еквіваленту.

Те ж саме стосується посилань на правові позиції по справам № 369/12666/15-ц (визнання недійсним заповіту), 686/4148/15-ц (визнання недійсним дарування).

Незважаючи на послідовне та детальне цитування судом норм матеріального права, що встановлюють презумпцію правомірності правочину, судом не взято до увагу ту обставину, що тягар доказування покладається саме на того учасника спору, який спростовує презумпцію (як і будь-яку іншу), тобто на сторону позивача.

При спростуванні вказаної презумпції, доведенню підлягає і факт порушення права позивача.

Проте, суд, незважаючи на послідовне та детальне тлумачення принципу змагальності цивільного процесу, з цитуванням рішень Європейського суду з прав людини, з невідомих причин, не взяв до увагу ту обставину, що тягар доведення порушеного права покладається саме на позивача, як на спростувача презумпції, та незважаючи на відсутність відповідного обгрунтування в позовній заяві, фактично звільнив позивача від доведення такої обставини, порушивши принцип змагальності цивільного процесу.

Визнання оплачуваного правочину недійсним за правилами ст. 225 ЦК України є рідкою категорією спорів.

Так, як вбачається з Постанови Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 369/8438/14-ц, позивач звернувся до суду із позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними за підставою визначеною ст. 225 ЦК України.

Позивач зазначила про порушене право, зазначивши, що відповідач скористався її станом з метою незаконного заволодіння майном, оскільки при укладенні договорів жодних коштів від відповідача не отримувала, після укладення цих правочинів її життя не змінилось і вона продовжила проживати в будинку, що, у свою чергу, свідчить про вибуття майна із її володіння поза її волею.

В справі що розглядається позивач не спростовує факт отримання грошових коштів від позивача та не повідомив про погіршення становища позивача у зв`язку з укладеним правочином.

З постанови Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі № 309/3196/15- ц, вбачається, що порушене права було обґрунтовано тією обставиною, що позивач не був здатним рахувати гроші, що опосередковано свідчить про порушення її права на виконання договору.

Експертами встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу будинку, позивач не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, в силу психічного стану не здатен був провести розрахунок за будинок (не вміє рахувати, в одному з екземплярів договору у своєму прізвищі допустив помилку), прогнозувати наслідки своїх дій, захищати свої інтереси.

Таким чином, аналіз вищезазначених справ касаційної інстанції, свідчить про наявність позитивної практики задоволення позовів за правилами ст. 225 ЦК України, виключно у випадках обґрунтування порушеного права.

Разом з тим, саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах від 15.04.2021 у справі №903/741/19, від 21.10.2020 у справі №910/9358/19.

Крім того, судом не взято до увагу ту обставину, що позивач відмовився від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Так, судом не враховано ту обставину, що позивач обрав саме вказаний правочин для оспорювання з тих підстав, що мав дані щодо проведеного ремонту у вказаному приміщенні.

Дізнавшись про те, що в квартирі був проведений ремонт, а курс гривні знизився по відношенню до іноземних валют, позивач вирішив оспорити саме цей договір, що свідчить про недобросовісність дій позивача.

Нажаль, суд першої інстанції таких обставин не врахував, у зв`язку з чим, постановив необґрунтоване та незаконне рішення.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник позивача подав відзив, в якому просить відмовити ОСОБА_3 в задоволенні апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року та залишити без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року.

В обґрунтування зазначає, що вказане рішення ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені з дотриманням ст. 263 ЦПК України, та є таким, що ґрунтувалось на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим.

Вказує, що суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, зокрема, але не виключно, медичну картку стаціонарного хворого №709, в якій міститься завірений виписний епікриз з медичної карти стаціонарного хворого № 315/106 з Університетської клініки Одеського національного мед університету та медичну карти стаціонарного хворого за №3505 Одеського обласного медичному центру психічного здоров`я відносно Позивача, з якої вбачається, -що остання у період з 15.09.2016 року по 12.10.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричному відділенні №7 вказаної установи, дійшов обґрунтованого висновку, що на момент вчинення оспорюваного правочину Позивач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому відповідно до частини першої статті 225 ЦК України наявні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним.

У встановленому процесуальним законом порядку указані обставини не спростовані відповідачем

Крім того, рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року повністю відповідає висновкам Верховного суду викладеним у Постанові від 02 лютого 2022 року по справі № 464/3076/16-ц та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі №6-131цс14 від 17 вересня 2014 року.

Звертає увагу, що вказані та наявні в матеріалах справи докази є офіційними, витребуваними судом у встановлений законом спосіб', містять інформацію з приводу предмету доказування в цій справі, не спростовані сторонами по справі, за наслідком чого є належними, допустимими та достатніми.

Щодо явки сторін.

Представники сторін з`явилися до судового засідання та надали свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві приватної власності належало нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування квартири від 28 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською В.О.. зареєстрований в реєстрі за №660.

Право власності на підставі вказаного договору було зареєстровано за ОСОБА_1 в КП «ОМБТІ та РОН» про що зроблено запис 3335 в книзі 195доп-44, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №25365331 від 19.02.2010 року.

05 березня 2015 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1293.

За умовами вказаного договору, ОСОБА_1 передає у власність, а покупець ОСОБА_3 приймає у власність (купує) квартиру, що знаходиться зі адресою: АДРЕСА_4 , яка складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень. Загальна площа квартири 58,6 кв.м., житлова площа 33,2 кв.м.

Пунктом 2 договору передбачено, що продаж здійснено за 743 090 гривень. Гроші у вказаній сумі, продавець отримала від покупця повністю до підписання вказаного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за нерухомість здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до покупця вищевказаної квартири ОСОБА_3 з позовом про визнання вищевказаного договору купівлі-продажу недійсним, з підстав того, що станом на час його укладення її волевиявлення не відповідала її внутрішній волі, оскільки вона не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, оспорювання, зокрема визнання правочину недійсним входить до способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Разом з тим, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Одним з різновидів договорів є договір купівлі-продажу вимоги до якого передбачені Главою 54 Підрозділу 1 Розділу ІІІ ЦК України.

Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, яка регламентує зокрема у частинах 2 і 3, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі №369/12666/15-ц (провадження № 61-13359св21), від 5 квітня 2022 року у справі № 686/4148/15-ц (провадження № 61-13566св21).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2023 року по справі № 522/9246/19.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, повинна бути існувати саме станом на момент вчинення оспорюваного правочину.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Приймаючи вищевикладені положення, надаючи оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд щодо позовних вимог та заявлених підстав позову, зазначає наступне.

З поданих до суду доказів судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою похилого віку та станом на момент спірного правочину (договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року за р.№1293), була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . У встановлений законом спосіб обмежено дієздатною чи недієздатною ОСОБА_1 не визнавалась.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було здійснено допит свідків.

Досліджуючи вищевказані пояснення свідків, судом встановлено, що свідчення вказаних осіб містять суперечності з приводу емоційного, психологічного та психічного стану ОСОБА_1 , в момент укладення спірного договору від 05.03.2015 року, що зумовлено смертю сина ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з тим, свідченнями свідків підтверджені пояснення сторін по справі, що не спростовувалось останніми під час розгляду справи, за наслідком чого є підтвердженим факт того, що у грудні 2014 року у ОСОБА_1 помер син, після смерті якого ІНФОРМАЦІЯ_4 вона вчинила оспорювань угоду договір купівлі-продажу від 05.03.2015 року, за умовами якого прождала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Також під час розгляду справи, судом було витребувано медичну документацію відносно позивача ОСОБА_1 , з якої судом встановлено наступне.

Відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я заведено медичну картку стаціонарного хворого №709, в якій міститься завірений виписний епікриз з медичної карти стаціонарного хворого № 315/106 з Університетської клініки Одеського національного мед університету. У відповідності до вказаного виписного епікризі вбачається, що ОСОБА_1 з 22.01.2015 року по 02.02.2015 року перебувала на лікуванні в Центрі реконструктивної і відновної медицини. При вступі у стаціонар пред`являла скарги на головний біль, «важкість в голові», запаморочення, що супроводжується нудотою, хиткістю та нестійкістю при ході. Також турбує пригніченй настрій, підвищена дратівливість, тривале (близько року) порушення сну, тривога, плаксивість. Анамнез захворювання визначено, як: хворіє впродовж декількох років, коли поступово стали наростати вищеописані скарги. У січні 2012 р. проходила стаціонарне лікування в неврологічному відділенні «дорожньої лікарні». Протягом останнього року відмічає порушення сну, з цього приводу приймала ліки. 18.07.2012р. самостійно прийняла 4 мг «левани», відзначала сонливість впродовж 2-х діб, порушення координації рухів, що супроводжувалось запамороченням, падінням і забиттям м`яких тканин параорбітальної ділянки. Була обстежена, виконана магнітно-резонансна томографія головного мозку. У липні 2012 р. проходила стаціонарне лікування в неврологічному відділенні Університетської клініки з діагнозом: дисциркуляторна енцефалопатія III ст. змішаного генезу (атеросклеротична, гіпертонічна), стадія декомпенсації, цефалгічний виражений вестибуло-атактичний синдром, інсомнія. Органічний емоційно-астенічний розлад, забиття м`яких тканин параорбітальної ділянки ліворуч, кальцинуюча вада серця - аортальна недостатність II ст., артеріальна гіпертензія II ст., вторинна легенева гіпертензія, серцева недостатність ІІ-А, вузловий зоб, еутиріоз. Виписана з поліпшенням.

У зазначеному виписному епікризі зазначено опис психічного стану ОСОБА_1 , відповідно до якого: продуктивному контакту доступна, мислення логічне, дещо уповільнене за темпом. Когнітивні функції знижені за тестом ММSЕ-25 балів, емоційно лабільна, фіксована на своїх відчуттях. При співбесіді швидко виснажується, тривожна, неспокійна. Маячення та галюцинації на момент огляду не виявляє.

Із висновку проведеної магнітно-резонансної томографії головного мозку від 28.01.2015р.: відмічається картина, порівняна із судинною енцефалопатією, дифузними атрофічними процесами. Об`ємної патології головного мозку не виявлено.

Був встановлений діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія II стадії змішаного генезу (атеросклеротичного, гіпертонічного), ст. декомпенсації, цефалгічний, вестибуло-атактичний синдром. Розлади адаптації, змішаний тривожно-депресивний розлад. Соматичний діагноз: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, кальцинуюча хвороба серця, аортальна недостатність П ст., гіпертензивне серце, дифузно-вузловий зоб II ст., стан еутиреоза (виписний епікриз з медичної карти стаціонарного хворого № 315/106).

Також, з медичної карти стаціонарного хворого №709 вбачається, що у Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я ОСОБА_1 перебувала на лікуванні з 10.02.2015 року по 27.02.2015 року. При вступі висловлювала скарги на головний біль, запаморочення, хиткість при ході, нудоту, зниження настрою, відчуття тривоги, безпідставного страху, плаксивість, відчуття неспокою. Лікарями відмічено, що зміни в психічному стані пацієнтки почали наростати декілька років тому: загострились такі риси характеру, як впертість, патологічна жадібність, агресія, періоди пригніченого настрою, соціальна відгородженість. Також відмічалися тривога, дратівливість, порушення сну, не хотіла виходити з дому, інколи відмовлялася від прийому їжі. Приймала «левану, триттико, гідазепам». На початку січня 2015 р., після перенесеної стресової ситуації (смерть сина), психосоматичний стан погіршився знову, внаслідок чого зі скаргами на головний біль, «важкість в голові», запаморочення, що супроводжувалось нудотою, хиткістю під час ходи, пригнічений настрій, дратівливість та у зв`язку із безрезультативністю амбулаторного лікування була повторно госпіталізована до Університетської клініки, де знаходилась з 22.01.2015 року по 02.02.2015 року.

Під час огляду лікарями у психічному стані відмічено, зокрема: свідомість не порушена. Називає поточний рік, місяць, число, знає власний вік та вік доньки. Інтелектуально-мнестичні функції в межах вікової норми. Сидить в одноманітному положенні, погляд на співбесіднику фіксує на нетривалий час. Виражено астенізована. Мова малопродуктивна, невиразна. Увага привертається та утримується з трудом. Висловлює безліч іпохондричних скарг. Висловлює скарги на головний біль, погану пам`ять, знижений настрій, порушення сну, байдужість, відсутність апетиту. Мислення в`язке, торпідне, докладне. Відзначається зниження емоційного реагування, одноманітний вираз обличчя, емоційна відповідь відсутня. По декілька разів перепитує поставлене запитання, втрачає зміст розмови, говорить обривками фраз, відразу запинається, замикається у собі. У відділенні спала неспокійним сном, часто прокидалась, була фіксована на своїх численних вищезазначених скаргах, висловлювала маячні ідеї іпохондричного змісту, самозвинувачення, гріховності.

Із опису психічного стану при виписці: притомна, правильно орієнтована, доступна мовному спілкуванню, на більшість запитань відповідає по суті, критика до свого стану формально збережена. Маячні ідеї частково дезактуалізувались. Зменшилась інтенсивність головного болю та запаморочення, зберігається субдепресивний фон настрою.

27.02.2015р. ОСОБА_1 була виписана із стаціонару в супроводі родичів з діагнозом: органічний афективний розлад судинного ґенезу у вигляді важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами, переважно маячними - згідно з міжнародною класифікацією хвороб підпадає під шифр (F06.32) (медична карта стаціонарного хворого №709).

Також, в Одеському обласному медичному центру психічного здоров`я відносно ОСОБА_1 було заведено медичну карти стаціонарного хворого за №3505, з якої вбачається, що ОСОБА_1 у період з 15.09.2016 року по 12.10.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричному відділенні №7 вказаної установи. Заключний діагноз відносно ОСОБА_1 встановлено: органічний афективний розлад судинного генезу у вигляді важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами, переважно маячними (F06.32). Лікарями відмічено, що пацієнтка після виписки із стаціонару проживала спільно з донькою. Син помер після перенесеного інфаркту міокарда. Райпсихіатра не відвідувала, начебто спостерігалася у кардіолога, невропатолога. Рекомендовану терапію приймала не завжди, внаслідок чого психічний стан знову погіршився. У стаціонар вступила із скаргами на головний біль, відсутність апетиту, прогресивне зниження пам`яті, порушення координації рухів, виражену тривогу. Опис психічного стану під час первинного огляду: свідомість не порушена. Інтелектуально-мнестичні функції на межі вікової норми. Сидить в одноманітному положенні. Процеси астенізацїї (виснажування) виражені. Мова мало модульована, невиразна. Увага привертається та фіксується з трудом, на короткий час, легко відволікається. Висловлює іпохондричні скарги у вигляді головного болю, поганої пам`яті, зниження настрою, порушенння сну, апатії (байдужості), відсутності апетиту. Мислення мляве, торпідне, докладне. По декілька разів перепитує одне і те ж, при цьому втрачає зміст розмови, говорить обривок фрази, одразу запинається та замикається у собі.

З медичної картки №3505 вбачається, що в умовах стаціонару, відносно ОСОБА_1 було проведене дослідження психолога, під час якого ОСОБА_1 виявляла ознаки органічного патопсихологічного, симптомокомплексу у вигляді зниження здатності до концентрації активної уваги, звуження її об`єму, підвищену виснажуваність психічних процесів, дефект пам`яті, зниження інтелектуальних здібностей, наявність органічної стигматизації в малюнкових пробах.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до Комунального некомерційного підприємства «МІСЬКИЙ ПСИХІАТРИЧНИЙ ДИСПАНСЕР» ОДЕСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, де відносно неї заведено медичну карту амбулаторного хворого №890/17, з якої слідує, що ОСОБА_1 була повторно взята на диспансерний облік 20.03.2017 року. Вказано, що вперше ОСОБА_1 взята на облік 21.11.2011 року. В листі заключних діагнозів за 2017, 2018 та 2019 роки вказаний органічний афективний розлад судинного ґенезу у вигляді важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами. За 2020 рік та 2021 рік вказано: органічний афективний розлад судинного ґенезу.

З вказаної картки вбачається встановлений ОСОБА_1 діагноз: органічний афективний розлад судинного ґенезу у вигляді важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами. Призначене амбулаторне лікування.

Також у амбулаторній медичній картці амбулаторного хворого № 890/17 містять записи, за наслідком відвідування пацієнтки ОСОБА_1 вдома медичною сестрою за вказівкою лікаря, про що складено відповідні акти.

Так, у відповідності до акту від 24.02.2017 року зазначено, що ОСОБА_1 за даною адресою (вказана у медичній картці АДРЕСА_5 ) лише прописана, а проживає окремо, разом із чоловіком у дочки. Під час телефонної розмови пацієнтка повідомила, що стан її здоров`я незадовільний На даний час лікується у клініці медуніверситету. Сон та апетит порушені. Під час спілкування спокійна, доброзичлива. Вказала, що у неї погіршилась пам`ять, координація рухів. В минулому перенесла смерть сина. Запрошена на прийом до лікаря.

Відповідно до акту від 15.05.2018 року зафіксовано, що з телефонної розмови з чоловіком - її стан нестійкий. Відмічається затяжна депресія після смерті сина. Він (чоловік) на даний час проживає окремо. Дочка по телефону також повідомила, що матір ( ОСОБА_1 ) почуває себе не гірше, її сон не порушений, апетит задовільний, сама себе обслуговує, виходить на прогулянку до моря, в парк. Призначені їй ліки приймає систематично.

Відповідно до акту від 13.03.2019 року, дочка повідомила, що психічний стан матері ОСОБА_1 задовільний. Спостерігається у лікаря ОСОБА_10 .

Також судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 також заведено медичну картку амбулаторного хворого №88785 у Одеському лікувально-діагностичному центру ТОВ «Свята Катерина-Одеса», в якій міститься запис лише за наслідком проведеної первинної консультації лікаря-кардіолога від 12.01.2021 року, яким встановлено діагноз: кальцинуюча хвороба серця, аортальний стеноз середнього ступеня, аортальна недостатність II ст., Мітральна недостатність II ст., помірний мітральний стеноз.

Вказані докази є офіційними, витребуваними судом у встановлений законом спосіб, містять інформацію з приводу предмету доказування в цій справі, не спростовані сторонами по справі, за наслідком чого є належними, допустимими та достатніми.

На підставі викладеного, надаючи оцінку вищевказаним доказам в цілому, суд вважав доведеним, що ОСОБА_1 будучи особою похилого віку, мала вади здоров`я, однак після подій зі смерті сина, що мало місце 30 грудня 2014 року, її стан здоров`я погіршився, за наслідком чого остання у період з січня 2015 року по березень 2017 року неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні у медичних закладах зі скаргами зокрема на порушення психічного стану.

Стосовно встановлення психічного стану ОСОБА_1 та її здатності усвідомлювати значення своїм діям та керувати ними в момент укладення спірного правочину договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року, за р.№1293, суд зазначає, що не володіє відповідною кваліфікацією, яка є іншої ніж право.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року №09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Також, у відповідності до відповідно до ч.1 ст.105 ЦПК України, якщо у справі необхідно встановити зокрема психічний стан особи є обов`язковим призначення судом відповідної експертизи.

Крім того, суд зазначає, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний сан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, предмет спору в цій справі, заявлених сторонами по справі вимог та заперечень, з огляду на те, що в цій справі підлягає встановленню психічний стан позивача, а саме факт абсолютної неспроможності ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року за р.№1293, а у відповідності до положень ст. 105 ЦПК України, передбачено обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи з приводу психічного стану особи, судом під час розгляду справи ухвалою суду від 05.04.2018 року було призначено проведення судово-психіатричної експертизи.

За наслідком проведення вказаної експертизи, експертами ВНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я України» Одеської обласної ради 20.06.2018 року було надано висновок судово-психіатричних експертів №262 (а.с.208-213, І том), відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1293, виявила ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного афективний розладу судинного ґенезу у вигляді важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами, переважно маячними». ОСОБА_1 за своїм психічним станом, не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1293. Також встановлено, що ОСОБА_1 у теперішній час також виявляє ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного афективного розладу судинного ґенезу у вигляді помірного депресивного епізоду з психотичними симптомами за анамнезом», який за глибиною на ступенем виразності афективних порушень, суттєво впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд зазначає, що висновок експерта у відповідності до положень ст.. 76 ЦПК України належить до засобів доказування, а також у відповідності до положень ч.1 ст.102 ЦПК України, це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, під час розгляду справи вищевказаний висновок судово-психіатричних експертів №262 спростовувався представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , якою на підтвердження висловлених заперечень було надано висновок фахівця №8 від 17.08.2020 року, проведений на підставі запиту адвоката Єрьоменко Л.В. від 10.08.2020 року фахівцем в галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_11 , який має вищу юридичну освіту, науковий ступень кандидата медичних наук, вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «судово-психіатрична експертиза», вищий кваліфікаційний клас судового експерта, 20 річний стаж експертної роботи.

Фахівцем у висновку №8 від 17.08.2020 року здійснено висновок, що висновок судово-психіатричних експертів від 20.06.2018 № 262 відносно ОСОБА_1 складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог. Відомості про експертів представлені неповно та неточно. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не з`ясовано питання про перебування ОСОБА_1 на психіатричному та наркологічному обліку; не отримані оригінальні медичні карти з ряду амбулаторних та стаціонарних медичних закладів, у тому числі з Центру реконструктивної та відновної медицини; немає пояснень відповідачів, нотаріуса та незацікавлених свідків стосовно психічного стану підекспертної на період, що цікавив суд. Встановлені експертами діагнози не повністю відповідають чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду. Диференційна діагностика проведена неповно, а аргументація експертного висновку є недостатньо переконливою з наукової точки зору.

Частинами 7, 8 статті 102 ЦПК України передбачено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Як вбачається, вищевказаний висновок фахівця №8 від 17.08.2020 року не є висновком за наслідком проведення судово-психіатричної експертизи, проводився без опитування і дослідження особи, стан якої підлягає встановленню, містить лише власні доводи фахівця стосовно незгоди з дослідженням, проведеним за наслідком призначеної судово-психітричної експертиз, не містить підтвердження фахівця про попередження (обізнаність) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

За наслідком чого, судом наданий до суду представником відповідача висновок фахівця №8 від 17.08.2020 року не приймається в якості належного і достатнього доказу.

Доводи апелянта про те ,що рішення суду не містить жодних посилань на необхідність здійснення завдання цивільного судочинства, не є слушним так як відповідно до матеріалів справи, суд першої інстанції крім допиту свідків, вивчення медичних документів, враховуючи предмет спору в цій справі, значення справи для сторін, заявлених сторонами по справі вимог та заперечень, з огляду на те, що у сторін виникли суперечності стосовно висновку експертизи № 262 від 20.06.2018 року, сприяючи учасникам судового процесу у реалізації їх процесуальних прав та обов`язків, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, судом 25.08.2020 року було постановлено ухвалу суду, якою призначено повторну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання:

1. Чи страждала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , психічним розладом,тимчасовим функціональним розладом психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі, або інших хворобливих явищ, під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1293, з урахуванням результатів стаціонарного лікування, яке мало місце у період з 10.02.2015 року по 27.02.2015 року?

2. Чи могла ОСОБА_1 , за своїм психічним станом, повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1293?

Вказана ухвала суду, була частково скасована постановою Одеського апеляційного суду від 19.11.2020 року в частині визначеної експертної установи та вирішено доручити проведення вказаної експертизи Комунальному закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. Академіка О.І. Ющенка». В іншій частині ухвала Київського районного суду міста Одеси від 25.08.2020 року була залишена без змін.

За наслідком проведення вказаної експертизи, 10 квітня 2023 року до суду з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. Академіка О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» надійшли матеріали цивільної справи №520/852/17, разом з висновком судово-психіатричного експерта №1-пл від 28.02.2023 року.

Відповідно до вказаного висновку, за наслідком судово-психіатричної експертизи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час укладення та підписання нею договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року, страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді органічного афективного розладу судинного ґенезу, важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами, переважно маячними (F06.32). За своїм психічним станом ОСОБА_1 під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05.03.2015 року була позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та (аюо) керувати ними.

Як вбачається з вказаного висновку, експертами під час проведення вказаної експертизи надавалась оцінку у тому числі даним, які містяться у наданій вищевказаній медичній документації відносно ОСОБА_1 , а саме: медичній карті амбулаторного хворого з КУ «ООМЦПЗ» за №709 стосовно ОСОБА_1 ; медичній карті амбулаторного хворого з КУ «ООМЦПЗ» за №3505 стосовно ОСОБА_1 ; медичній карті амбулаторного хворого з КУ «МПД» за №890/17 стосовно ОСОБА_1 ; медичній карті амбулаторного хворого з ТОВ «Свята Катерина-Одеса» за №88785 стосовно ОСОБА_1 ; а також враховувались свідчення свідків допитаних під час розгляду цієї справи: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Надаючи оцінку вищевказаному висновку судово-психіатричного експерта №1-пл від 28.02.2023 року судом приймається, що він складений у відповідності до вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), є чинним, дії судових експертів не визнані протиправними, невстановлені недоліки у вказаних висновках, висновки викладені в ньому є логічними та послідовними, узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах справи, які в свою чергу враховувались експертом під час проведеного дослідження, сторонами по справі не простувались вказані висновки та не визнавались необґрунтованими.

Крім того, висновки викладені у висновку судово-психіатричного експерта №1-пл від 28.02.2023 року цілком узгоджуються з висновками первинно проведеної судово-психіатричної експертизи, які викладені у висновку судово-психіатричних експертів №262 від 20.06.2018 року, а відтак останні не викликають сумніви в їх правильності.

За наслідком вищевикладеного судом вказані висновки судово-психіатричного експерта, за наслідком проведення двох судово-психіатричних експертиз, приймаються судом в якості належних доказів, які в свою чергу не суперечать та узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах справи, зокрема з даними, що містяться в медичній документації відносно ОСОБА_1 , а саме: медичній карті амбулаторного хворого з КУ «ООМЦПЗ» за №709 стосовно ОСОБА_1 ; медичній карті амбулаторного хворого з КУ «ООМЦПЗ» за №3505 стосовно ОСОБА_1 ; медичній карті амбулаторного хворого з КУ «МПД» за №890/17 стосовно ОСОБА_1 ; медичній карті амбулаторного хворого з ТОВ «Свята Катерина-Одеса» за №88785 стосовно ОСОБА_1 ; та свідченнями свідків: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

Стороною відповідача в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України на підтвердження викладених заперечень проти задоволення позову не надано жодних належних доказів в спростування вищевказаних обставин.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді.

У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ від 10.02.2010 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного в цілому, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведоності належними і допустимим доказами факту того, що станом на час укладення договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1293, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, що у відповідності до положень ч.1 ст.225 ЦК України є окремою підставою для визнання цього правочину недійсним, за наслідком чого позов ОСОБА_16 є доведеним, обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Також, під час розгляду справи, стороною відповідача було заявлено заяву про застосування наслідків недійсного правочину, у разі задоволення позову, шляхом стягнення з позивачки грошові кошти отримані за спірним договором в сумі 743090,00 грн., з урахуванням інфляційних втрат за період користування грошима в сумі 1 417 374,40 грн., а також витрати вартість проведених ремонтних робіт у спірному майні.

Щодо вказаної вимоги, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17).

Вищевказаний висновок також узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 09.09.2021 року по справі № 925/1276/19.

Приймаючи вищевикладені положення законодавства, враховуючи заявлення стороною відповідача, як стороною недійсного правочину, одночасне застосування наслідків недійсного правочину, приймаючи відсутність заперечень з цього приводу сторони позивача, суд з метою захист і поновлення цивільних прав сторін по справі, як сторін спірного правочину, вважає доцільним одночасно під час ухвалення рішення суду про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосувати наслідки недійсного правочину у виді реституції у відповідності до положень ч.1 ст. 216 ЦК України.

Як вбачається у відповідності до договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1293, продавцем ОСОБА_1 було продано і передано ОСОБА_3 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , а покупцем ОСОБА_3 в свою чергу було сплачено ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 743 090,00 грн., отримання яких засвідчено сторонами у договорі та не спростовано у встановленому законом порядку.

Приймаючи вищевикладене, в порядку ч.1 ст. 216 ЦК України, в порядку застосування наслідків недійсного правочину - договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1293, відповідачем підлягає поверненню позивачеві спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , а з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти передані останньою за договором за придбання квартири АДРЕСА_1 , а саме в сумі 743 090 (сімсот сорок три тисячі дев`яносто) гривень 00 копійок.

Щодо доводів відповідача про стягнення з позивача суми грошових коштів отриманих за спірним договором, з урахуванням інфляційних втрат та вартості проведених ремонтних робіт, в порядку реституції, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Як вже судом зазначалось, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено право кредитора вимагати від боржника за прострочення грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

У постанові Верховного Суду у справі №6/363 від 04.09.2018, Верховний Суд дійшов до висновку, що оскільки з моменту визнання недійсним договору між сторонами на підставі судового рішення договірні правовідносини сторін з огляду на положення статей 216, 1212 ЦК України трансформувалися на обов`язок відповідача сплатити позивачу грошові кошти, тобто на грошове зобов`язання, та у разі набуття та збереження коштів без достатньої правової підстави, на них нараховуються 3 % річних та інфляційні збитки.

У постанові від 12.04.2023 року по справі №461/4066/21 Верховний Суд зазначив, що у разі визнання правочину недійсним стягнення передбачених статтею 625 ЦК України коштів відбувається, починаючи з часу набрання законної сили рішенням суду про таке визнання.

Отже, вищевказані вимоги стосовно стягнення коштів передбачених статтею 625 ЦК України та коштів проведених з поліпшення майна, є самостійними вимогами та не входять до складової реституції.

Приймаючи вищевказані положення, суд доходить до висновку, що вимоги відповідача про нарахування і стягнення інфляційних втрат та вартості проведених ремонтних робіт на суму грошових коштів переданих за спірним договором інфляційних втрат та вартості проведених ремонтних робіт, в порядку реституції, задоволенню не підлягають, оскільки не належать до законодавчо визначеної мети реституції, є окремим позовними вимогами, які під час розгляду цієї справи не заявлялись, а також є передчасними, за наслідком чого задоволенню не підлягають.

Також ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, підлягає задоволенню, з одночасним застосуванням наслідків недійсного правочину, а доводи відповідача про стягнення інфляційних витрат та витрат не проведені ремонтні роботи з нерухомого майна, нараховані на суму переданих грошових коштів за спірним договором, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання відповідача на позицію Верховного суду від 19 вересня 2019 у справі № 522/11532/15-ц є не доречним та не обґрунтованим, адже у даній справі було відмовлено позивачу у визнанні недійним договір купівлі-продажу з підстав відсутності доказів, що таке майно належить позивачу, та як наслідок не доведення порушеного права позивача.

Твердження апелянта на те. що судом першої інстанції не було встановлено факту порушення права позивача, яке підлягає судовому захисту, є необґрунтованим з огляду на те, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 липня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Н.В. Стахова

Ю.П. Лозко