Ухвала

19 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 334/5319/20

провадження № 61-11623ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року у складі судді: Фетісова М. В., та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 липня 2024 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Кухаря С. В., Подліянової Г.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.

Позов мотивований тим, що сторони є співвласниками спірної квартири в рівних частках, загальною площею 84,76 кв .м, житловою площею 48,17 кв. м. Квартира складається з трьох ізольованих кімнат, а саме кімнати № 2, площею 10,00 кв. м, кімнати № 6, площею 15,15 кв. м, кімнати № 3, площею 23,02 кв. м, а також кухні ,площею 5,82 кв. м, ванної кімнати, площею 2,42 кв .м, туалету площею 0,98 кв. м, коридору площею 18,76 кв. м, чотирьох комор площею 0,32, 0,69, 0,69, 0,48 кв. м, балкону площею 0,64 кв. м, веранди І площею 5,42 кв. м. Позивачка та її чоловік ОСОБА_3 проживали в спірній квартирі багато років, обидва там зареєстровані. Відповідач ОСОБА_4 , хоча і був зареєстрований за зазначеною адресою, не проживав в квартирі більше 20 років, має інше постійне місце проживання. За життя попереднього співвласника ОСОБА_5 , яка є матір`ю сторін, спорів щодо порядку користування квартирою ніколи не виникало. В той же час фактично склався порядок користування, за яким ОСОБА_5 користувалася кімнатою 3 площею 23,02 кв.м, а позивачка з чоловіком - кімнатами № 2 площею 10,00 кв. м, № 6 площею 15,15 кв. м. Всі підсобні приміщення квартири знаходились у спільному користуванні. На теперішній час, після набуття права власності на 1/2 частку квартири ОСОБА_4 , виник спір щодо порядку користування квартирою, який сторони не в змозі вирішити позасудовим шляхом.

03 грудня 2021 після отримання судом висновку експерта за результатами судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 336/337-21 від 28 жовтня 2021 року позивачкою ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги, відповідно до яких вона просить виділити їй в користування приміщення 2 (10 кв. м.) - кімната, приміщення 6 (15,15 кв. м.) - кімната, приміщення 7 (0,48 кв. м.) - кладова, приміщення 11 (0,32 кв. м) - кладова, приміщення І (5,72 кв. м), приміщення (0,64 кв. м) - балкон; - виділити в користування відповідачу приміщення 3 (23,02 кв. м) - кімната, приміщення 4 (0,69 кв. м) - кладова, приміщення 5 (0,69 кв. м) - кладова; залишити в спільному користуванні сторін приміщення 1 (18,76 кв. м) - коридор, приміщення 8 (0,98 кв. м) - туалет, приміщення 9 (2,49 кв. м) - ванна, приміщення 10 (5,82 кв. м.) - кухня.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 08 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 03 липня 2024 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

виділено в користування ОСОБА_2 приміщення 2 (10 кв. м) - кімната, приміщення 6 (15,15 кв. м) - кімната, приміщення 7 (0,48 кв. м) - кладова, приміщення 11 (0,32 кв. м) - кладова, приміщення І (5,72 кв. м), приміщення (0,64 кв. м) - балкон;

виділено в користування ОСОБА_4 приміщення 3 (23,02 кв. м) - кімната, приміщення 4 (0,69 кв. м) - кладова, приміщення 5 (0,69 кв. м) - кладова;

залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приміщення 1 (18,76 кв. м) - коридор, приміщення 8 (0,98 кв. м) - туалет, приміщення 9 (2,49 кв. м) - ванна, приміщення 10 (5,82 кв. м) - кухня. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12 серпня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 липня 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судом було порушено право відповідача на користування майном, оскільки необґрунтовано збільшено площу приміщень відведених у користування позивачці відносно ідеальної частки співвласника;

ОСОБА_1 зазначає, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішення про зміну часток у праві власності на це майно. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16;

твердження позивача щодо згоди лише на один варіант виділу частки у натурі є безпідставним. ОСОБА_1 зазначає, що його як співвласника задовольняє більш перший варіант встановлення порядку користування квартирою.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про встановлення порядку користування квартирою.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 липня 2024 року у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков