ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м.Суми

Справа №591/4818/19

Номер провадження 22-ц/816/1005/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Жмакіної Надії Вікторівни,

відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Сергеєвої Світлани Анатоліївни,

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Рижова Сергія Євгеновича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_4 , яка подана її представником - адвокатом Сергеєвою Світланою Анатоліївною, та ОСОБА_3 , яка подана її представником адвокатом Рижовим Сергієм Євгеновичем,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2024 року у складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 01 лютого 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Нанка Тетяна Іванівна, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, свої вимоги мотивував тим, що він є стягувачем у виконавчому провадженні № 58330795 з примусового виконання виконавчого напису № 389 від 07 лютого 2019 року, виданого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3818277 грн 75 коп. Стягнута за виконавчим написом заборгованість виникла на підставі договору позики від 16 липня 2018 року між ним та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2612.

У власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебував житловий будинок з мансардою літ. Ж-І загальною площею 335,7 кв.м., житловою площею 155,4 кв.м., навіс літера П; вбиральня літера Р, бесідка літера Н, гараж літера К, теплиця літера М, погріб літера Й, вольєр літера О, огорожа №1-6, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який виникло на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М. 23 лютого 2001 року за р. к. №137. 05 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дочкою ОСОБА_2 , укладено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір укладався за письмовою згодою другого з подружжя дарувальника ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ворошиною М.С. 31 серпня 2018 року.

Вказує на те, що оспорюваний договір є фраудаторним правочином, вчинявся лише для виду та був спрямований на уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_5 та ОСОБА_2 після виникнення боргів за договорами позики. ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 діяли очевидно недобросовісно та на шкоду численним кредиторам. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що : договір дарування вчинено після виникнення заборгованості у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за численними договорами позики, строки сплати за якими настали на момент вчинення оспорюваного правочину або настануть у найближчі місяці; за оспорюваним правочином відчужено житловий будинок, який перебував у спільній власності подружжя; у разі якщо б житловий будинок не був відчужений за оспорюваним правочином, то в межах виконавчих проваджень на нього було б накладено арешт та звернено стягнення, а кошти, отримані від продажу спрямовані на задоволення вимог стягувачів як за боргами ОСОБА_2 так і ОСОБА_5 ; у ОСОБА_5 відсутнє інше майно, на яке можливо звернути стягнення, достатнього для задоволення вимог усіх стягувачів; правочин укладено на користь зацікавленої особи, доньки ОСОБА_2 ; житловий будинок відчужено безоплатно.

У зв`язку з викладеним, просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 05 вересня 2018 року житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Тетяною Іванівною та зареєстрований в реєстрі за №1893.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 05 вересня 2018 року житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Т.І. та зареєстрований в реєстрі за №1893.

Будучими незгодними з рішенням суду, ОСОБА_6 , в інтересах якої діє - адвокат Сергеєва С.А., та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Рижов С.Є., подали апеляційні скарги.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , поданій в її інтересах адвокатом Сергеєвою С.А., посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що спірне домоволодіння не є їх з ОСОБА_5 спільним майном подружжя, адже був придбаний та добудований за грошові кошти, отримані від продажу належного ОСОБА_2 до шлюбу з ОСОБА_5 та її дітям майна, в тому числі за рахунок коштів, наданих батьком ОСОБА_3 ОСОБА_7 на придбання житла для його дітей. Наголошує на тому, що позивачем не було доведено існування реальної мети на укладення оспорюваного договору. Так, ОСОБА_3 та її родина зареєстрована та проживає в цьому домоволодінні, робила в ньому поліпшення. ОСОБА_2 мала намір виїхати на постійне проживання до молодшої дочки в Чехію, а ОСОБА_3 вирішила зробити капітальний ремонт в будинку та його переобладнання, у зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні наявних домовленостей та укладенні договору дарування їй цього домоволодіння.

Зазначає про відсутність будь-яких прострочений боргових зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору. Грошові кошти отримані ОСОБА_5 в позику від позивача не використовувалися в інтересах родини, спільної господарської діяльності вони теж не вели.

Вказує про те, що судом першої інстанції не було надано оцінки показанням допитаних свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , про те, що їм відомі обставини щодо вимог батька відповідача ОСОБА_13 ОСОБА_14 придбати дочці житло та надання ним коштів для цього.

Вважає, що обставини встановлені під час розгляду судової справи №591/6998/18, не підлягають врахуванню під час розгляду цієї судової справи, адже позивач не був стороною цієї справи.

Стверджує, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що сторони оспорюваного договору дарування не є боржниками за договором позики, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а тому відповідно, на них не поширюється наслідки, передбачені до фраудаторного правочину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник адвокат Рижов С.Є., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального прав та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, а провадження у справі закрити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що опорюваний договір укладено між членами родини, позивач не є ні стороною договору, ні родичем ОСОБА_3 , на момент укладення цього договору позивач не мав права на предмет договору, а тому цей правочин не стосується його майнового інтересу, що є підставою для закриття провадження у справі, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Звертає увагу на те, що станом на час укладення оспорюваного договору, у ОСОБА_5 не виникло обов`язку повернення боргу позивачу. Відповідач ОСОБА_3 , яка не є ні стороною договору позики, ні родичем боржника, є добросовісним набувачем .

Стверджує, що домоволодіння, яке є предметом оспорюваного договору, не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_15 , адже був придбаний за кошти отримані від відчуження належного майна ОСОБА_2 та її дітей. Відповідач ОСОБА_2 подарувала їй домоволодіння на виконання домовленостей з батьком ОСОБА_3 .

Представником ОСОБА_1 адвокатом Жмакіною Н.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись законність та обґрунтованість рішення суду, просить його залишити без змін, а доводи апеляційних скарг залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_3 адвокат Рижов С.Є., у відповіді на відзив, просить рішення суду скасувати, а провадження у справі закрити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та представників апелянтів, які підтримали доводи апеляційних скарг, заперечення проти апеляційних скарг позивача та його представника, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що 16 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2612. За вказаним договором ОСОБА_1 надав ОСОБА_5 в борг суму 3713512 грн 25 коп., що еквівалентно 141575,00 доларів США. Вказану суму ОСОБА_5 зобов`язувався повернути у строк до 17 жовтня 2018 року (т.1, а.с. 14-15).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов`язань за договором позики, 07 лютого 2019 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. було вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 389 про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_5 у сумі 3818277 грн., що складають еквівалент 141575 доларів США, строк повернення за яким настав 17 жовтня 2018 року (т.1, а.с. 15, на звороті).

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 08 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження № 58330795 з примусового виконання виконавчого напису № 389 від 07 лютого 2019 року, виданого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3818277 грн 75 коп. Станом на час розгляду справи в суді вказане виконавче провадження виконується ВПВР УЗПВР у Сумській області Східне МРУ МЮ в межах зведеного виконавчого провадження (т.1, а.с.16-18).

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, 26 квітня 2007 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, АВР /288511 від 23 лютого 2001 року (т.1, а.с. 135).

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 1995 року (т. 1, а.с. 235).

05 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями: з мансардою літ. Ж-І загальною площею 335,7 кв.м., житловою площею 155,4 кв.м., навіс літера П; вбиральня літера Р, бесідка літера Н, гараж літера К, теплиця літера М, погріб літера Й, вольєр літера О, огорожа №1-6., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість подарунку оцінюється в 2000000 грн 00 коп.

При укладенні договору дарування, ОСОБА_5 було складено заяву наступного місця: «Я ОСОБА_5 , даю згоду моїй дружині ОСОБА_2 на дарування набутого нами під час шлюбу нерухомого майна житлового будинку, з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 та земельних ділянок за кадастровими номерами: :11:016:0028, :11:016:029, :11:017:044, що знаходяться за вказаною адресою (т.1, а.с. 138).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданої 19 травня 2020 року Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми», у домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 та ОСОБА_17 (т.2, а.с. 10).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним правочином відчужено майно, що набуте ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_5 та належить їм на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були обізнані про наявність значних боргових зобов`язань, строки сплати по яким настали, та усвідомлювали можливість у подальшому звернення кредиторів до суду з позовами про стягнення заборгованості, арешту належного їм майна та звернення на нього стягнення, отже хоча ОСОБА_5 і не є безпосередньо стороною правочину, проте правочин вчинено щодо належного йому майна та за його згоди (вольової дії).

Також суд першої інстанції вказував на те , що відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не довели, що їхні дії, як сторін договору дарування, не були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близького родича, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому виконавчих документів про стягнення грошових коштів на користь численних кредиторів, в тому числі і позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановлено, що предметом оспорюваного договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 05 вересня 2018 року є домоволодіння, придбане 23 лютого 2001 року та зареєстроване одноособово за ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття зазначеної квартири, а не Сімейним кодексом України, на норми якого помилково посилався суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення містяться в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що вказане домоволодіння було придбане та перебудовано за кошти які отримані від реалізації належного ОСОБА_2 та її дітей нерухомого майна, а також, що були надані колишнім чоловіком відповідач на придбання майна дітям, колегія суддів звертає увагу на таке.

З договору купівлі-продажу квартири від 16 лютого 2001 року слідує, що ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_18 продали належні їм по частини у кожного квартири АДРЕСА_2 за 31494 грн (т.2, а.с. 36). Доказів на підтвердження того, що отримані від реалізації цієї квартири кошти були направлені на придбання 23 лютого 2001 року домоволодіння АДРЕСА_3 суду надано не було.

Крім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2007 року у справі №2-1422/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» про розірвання договору дарування та зобов`язання провести реєстрацію домоволодіння встановлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради №576 від 06 вересня 2003 року №83 від 21 лютого 2006 року, дозволу на будівництво, з метою підвищення благоустрою ОСОБА_2 було здійснено перепланування будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 в один житловий будинок, якому присвоєно поштову адресу АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи інстанційними судами не було доведено, що будинок АДРЕСА_6 був придбаний за договором купівлі-продажу від 28 травня 2002 року за її особисті кошти.

Матеріали справи також не мітять будь-яких доказів, які б підтверджували доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що перепланування вказаного домоволодіння, в якому проживала ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_5 було здійснено за її особисті кошти.

Також, ОСОБА_5 , надаючи згоду на ОСОБА_2 на укладення оспорюваного договору дарування, вказував на те, що житловий будинок, а також земельні ділянки, на якому цей будинок розміщений набуті ними під час шлюбу.

Таким чином, враховуючи те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний та перепланований під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в шлюбі, не надання відповідачем ОСОБА_2 доказів на спростування презумпції належності цього домоволодіння до спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що ОСОБА_2 оспорюваним позивачем договором розпорядилася нерухомим майном, частка в якому належала ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 4 ст. 722 ЦК України).

Встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору, укладеного відповідачами, недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена ст. 234 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)).

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

ОСОБА_2 , відчужуючи домоволодіння, частка в якому належала боржнику ОСОБА_5 , на підставі безвідплатного договору на користь своєї дочки, діяла очевидно недобросовісно та зловживаючи правами стосовно кредитора, оскільки укладала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, договір, направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), є недійсним.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, зміст якого суперечить ЦК України, суд першої інстанції врахував, що: договорів дарування від 05 вересня 2018 року укладено з письмового дозволу ОСОБА_5 на дарування належної йому частки у домоволодінні; ОСОБА_2 достеменно знала про існування боргового зобов`язання у ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 за договором позики від 16 липня 2018 року; майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь близького родича - дочки ОСОБА_2 ; після відчуження спірного майна у ОСОБА_5 зменшився обсяг майна, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором; після укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продовжили користуватися подарованим будинку.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_5 надаючи дозвіл на укладення оспорюваного договору, діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного ОСОБА_5 частки в нерухомому майні відбулося після укладення договору позики з позивачем, зобов`язання за яким на даний час позичальником не було виконано, а тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційних скарг про те, що станом на моменту укладення оспорюваного договору жодних боргових зобов`язань у ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 не існувало, так як строк повернення позики за договором від 16 липня 2018 року був 17 жовтня 2018 року, з огляду на таке.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №754/18852/21 виснував, що кредитор, право вимоги якого виникло пізніше, навіть у разі, якщо його право вимоги «підкорене» умові чи строку, може оспорювати фраудаторні оплатні договори. У фраудаторному оплатному договорі контрагентом боржника може бути інший його кредитор, право вимоги якого виникло раніше. Відповідно в такому разі фраудаторний договір вчинятися боржником для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а його контрагентом (іншим кредитором) - для створення переваг одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що станом на час звернення до суду з позовом серпень 2019 року, зобов`язання за кредитним договором від 16 липня 2018 року ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 не були виконані.

Дослідженим судом першої інстанції рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 грудня 2019 року встановлено існування у ОСОБА_5 боргових зобов`язань перед ОСОБА_19 на суму 386600,00 доларів США станом на час укладення між відповідачами 05 вересня 2018 року оспорюваного договору дарування .

Ствердження відповідачів про те, що договір дарування спрямований на настання реальних наслідків не ґрунтується на доказах, зважаючи на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продовжили проживати та користуватися вказаним житловим будинком.

Колегія суддів вважає непереконливим доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір дарування укладено відповідачами на виконання домовленостей ОСОБА_2 з колишнім чоловіком про придбання житла їх дочці ОСОБА_3 , оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 за договором дарування від 24 листопада 2001 року подарувала ОСОБА_20 (після укладення шлюбу ОСОБА_21 ) 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_3 (т.2, а.с. 43). Проте, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2007 року у справі №2-1422/07 за позовом ОСОБА_2 визнано недійсним вказаний договір дарування. Як на підставу для ухвалення такого рішення, суд вказував на те, що ОСОБА_3 не вчиняла жодних дій щодо реалізації свого права, як власника 1/3 частини домоволодіння, не приймала будь-якої участі в організації будівництва фактично нового будинку, не надавала для цього коштів, тому вважається такою, що не прийняла його в дар. Дане рішення ОСОБА_3 не оскаржувалося в апеляційному порядку.

Та обставина, що сторони договору не є боржниками за зобов`язання перед позивачем, не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про те, що відповідачі при його укладенні діяли недобросовісно, зважаючи на те, що ОСОБА_2 передала в дар, зокрема, і частину нерухомого майна, що належала ОСОБА_5 , будучи достеменно обізнаною з існуванням у нього боргових зобов`язань у значному розмірі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , яка подана її представником - адвокатом Сергеєвою Світланою Анатоліївною, та ОСОБА_3 , яка подана її представником адвокатом Рижовим Сергієм Євгеновичем, залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 14 серпня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов