Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3011/22
Номер провадження2/711/277/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі головуючого - судді Демчика Р.В., секретаря судових засідань Кофанової А.О., за участі позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивачів ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , представника третьої особи ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси про позбавлення батьківських прав,-

встановив:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою, у якій просять позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги обґрунтовують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , яка є донькою позивача ОСОБА_2 народила дитину - ОСОБА_7 .. З вересня 2013 року відповідач мешкає у російській федерації у м.петропавлівськ-камчатський.

10.05.2019 року літаком до м.москви з м. петропавлівськ-камчатський, малолітню дитину передали з довіреністю на дідуся, яка давала право на вивезення дитини на територію України. Дитина повинна була пробути до завершення літніх канікул.

Також, позивачі вказують, що стан здоров`я дитини був незадовільний. Планові щеплення не проводилися з 10 місяців. Психологічний стан ОСОБА_8 також був складним. Дитина мала суттєві вади мовлення. Рівень підготовки дитини до школи, на думку педагогів дитячого навчального закладу дошкільного виховання «Індиго», взагалі був відсутній. Протягом трьох років відповідач не виявляла бажання не лише забрати доньку до себе, але навіть не спілкувалася з нею, не цікавилася її життям, не надавала допомоги щодо утримання та не приїздила до неї. У березні 2021 року дитина зламала ногу, потрібна була складна операція з вшиванням коригуючої пластини. На прохання позивачів приїхати - відповідачка відмовилася. Кошти на операцію частково дав біологічний батьком дитини. Мати дитини також і на повторну операцію не приїхала. При цьому попри обізнаність про стан дитини, операції, відповідач навіть не намагалася підтримати дитину дистанційно шляхом розмов телефоном або по відеозв`язку, не намагалася її підбадьорити.

Також позивачі зазначили, що на даний час піклуються про малолітню ОСОБА_7. Дитина проживає разом з ними. У неї є своя кімната, вона повністю забезпечена всім необхідним. Проведенні всі необхідні щеплення відповідно до віку. Укладена декларація з сімейним лікарем. Проведено повний медичний огляд. Проведено лікування зубів. Дитина влаштована до 1 класу СШ №28 м.Черкаси. Щотижня відвідувала групові психологічні тренінги в закладі «Нові діти». Відвідує басейн та секцію гімнастики. З вересня 2019 по лютий 2020 року дитина працювала з логопедом, зайняття з яким закінчилися за ініціативою логопеда, так як дефекти мовлення були виправленні. Отже, відповідачка систематично, злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.08.022 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.08.2022 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалами Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17.10.2022та 31.01.2023 року витребувано з ЧВП ГУНП в Черкаській області докази, з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин справи.

Разом з тим, витребувані докази на адресу суду не надходили.

01.12.2022 року позивачами подано спільну заяву про зміну предмету позову, в якій позивачі просять суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_7 , встановити над нею опіку та призначити її опікунами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 21.02.2023 року в задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі судової психологічної експертизи відмовлено.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 21.02.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.12.2023 року в задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі судової психологічної експертизи відмовлено

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Допитаний в судовому засіданні як свідок, позивач ОСОБА_2 пояснив суду, що за домовленістю з відповідачем, в травні 2019 року ОСОБА_8 , літаком з м. Петропавловськ -Камчатський прилетіла до м. Москви де він її зустрів. Відповідач видала довіреність на відпочинок дитини в Україні строком з 10.05.2019 року по 01.11.2019 року Дитина повинна була провести літні канікули в м. Черкаси разом з його родиною. По закінченню літніх канікул відповідач не забрала дитину, у зв`язку з чим вона була влаштована у шкоду в м. Черкаси. Заява про влаштування дитини до школи була написана в липні 2019 року. Мати лише декілька разів приїжджала до дитини, але ОСОБА_8 не хотіла бачитися з нею та боялася її. При зустрічі ОСОБА_9 постійно вчиняла скандали, викликала поліцію та швидку. Дитина була налякана, внаслідок чого вони зверталися до психолога. На даний час дитина спокійна. Будь-яких коштів на утримання дитини відповідач не пересилала Вважає, що ОСОБА_9 не виконує свої батьківські обов`язки стосовно своєї дитини. Також зазначив, що 12.04.2022 року його було призначено опікуном над онукою. Необхідність встановлення опіки була викликана у зв`язку з повномасштабним вторгнення рф. Для того щоб встановити опіку 28.03.2022 року був складений акт органу внутрішніх справ та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку.

Допитана в судовому засіданні як свідок, позивач ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила суду, що 09.05.2019 року до них зателефонувала відповідач та повідомила що має намір відправити до них ОСОБА_8 , оскільки її не було з ким залишити. Дитина прилетіла сама. Чоловік ОСОБА_2 зустрів її в м. москва, після чого поїздом приїхали в м. Черкаси. Дитина нічого не розповідала, була замкнута. В кінці літа мати не приїхала. Під час перебування в м. Черкаси дитина відвідувала школу «Індиго», стоматологію, їй були зроблені щеплення. В кінці листопада 2019 року ОСОБА_9 приїхала в м. Черкаси та відмовилася забирати дитину. Фінансову допомогу не надавала, про дитину не піклувалася. ОСОБА_9 дуже жорстка, тисне на дитину, не має житла, проживає з різними чоловіками. Матір не приймає участі в її вихованні. Дитина проживає у їхній родині та називає її матір`ю. Необхідність встановлення опіки була викликана у зв`язку з повномасштабним вторгнення рф.

В судовому засіданні представник відповідач та її представник позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на його недоведеність

В судовому засіданні представник третьої особи зазначила, що підтримує висновок щодо розв`язання спору і вважає недоцільним позбавлення відповідачку ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до ст. 171 СК України, висловила свою думку з питань, що стосуються її життя. Зокрема, зазначила, що проживає разом з дідусем та його дружиною ОСОБА_10 . З мамою відносини нормальні, але не подобається з нею спілкуватися.

Допитана судом як свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що вона є сестрою відповідачки. ОСОБА_8 не хоче проживати з матір`ю, та не хоче повертатися на камчатку. Своєю сім`єю вона вважає родину дідуся. Дитина являється маніпуляцією осіб з метою вибивання коштів. батько забрав її з м. москва потягом. Коли він її привіз то вона була голодна та на свій вік дуже погано розмовляла. Позивачі возили її до лікарні. В літку 2022 року ОСОБА_12 приїхала в м. Черкаси, але дуже погано виглядала

Допитана судом як свідок ОСОБА_13 повідомила, що вона є матір`ю відповідачки. Після народження ОСОБА_14 стала агресивною. Я купляла їй продукти. Через пів року після народження дитини, вона почала влаштовувати гульки. В 2013 році вона поїхала на камчатку. Зі слів ОСОБА_9 у неї не склалося життя з батьком ОСОБА_8 .

Допитана судом як свідок ОСОБА_15 повідомила, що ОСОБА_8 навчається у школі з 1 класу. В сім`ї дідуся їй створені належні умови. Мама постійно підтримує стосунки з дитиною. В кінці серпня 2022 року ОСОБА_9 приїхала та хотіла забрати дитину, але вона відмовилася, внаслідок чого сталася істерика. Дитина продовжує навчатися та не хоче йти до матері.

Допитана судом як свідок ОСОБА_16 повідомила, що вона працює соціальним педагогом та бачить дитину щодня. Щодо її ставлення до матері то таких розмов вона не проводила. За серпень-вересень 2022 року було декілька розмов з дитиною та її матір`ю. Мати цікавиться шкільним життям дитини та не байдужа до її психічного стану

Допитана судом як свідок ОСОБА_17 повідомила, що дитина навчається у школі з 1 класу. На навчання її приводив дідусь та його дружина. Мама спілкується лише по телефону. Дитина самостійно не розповідала про матір. В кінці 3 класу категорично відмовилася спілкуватися із матір`ю. В з класі ОСОБА_8 дуже часто плакала. Психологічно зв`язку між нею та дитиною не має. 31.08.2022 року дитина відмовилася спілкуватися із мамою, виник конфлікт та була викликана поліція. Коли дитина перебувала у 1 класі її забирала мама. В той час дитина була рада матері та чекала її.

Допитана судом як свідок ОСОБА_18 повідомила, що дитина була залишена матір`ю. Вона займалася з дитиною, оскільки у дитини був страх. Під час їхнього спілкування ОСОБА_8 повідомила про те, що не хоче спілкуватися із матір`ю. ОСОБА_7 вказувала, що хоче проживати з дідусем.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_7 , батьками якої записані: батько ОСОБА_19 , мати ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 . Запис про батька дитини було проведено відповідно до вимог ч. 1 ст. 135 СК України. Місцем народження дитини зазначено м. Черкаси (а.с.8,9).

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 12.04.2022 року №288 встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначено її опікунами громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,надано їм права і покладено обов`язок законних представників малолітньої згідно з чинним законодавством (а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 02.08.2022 року №583, визнано малолітню ОСОБА_7 яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у зв`язку з передачею її на виховання матері ОСОБА_4 . Звільнено громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від здійснення повноважень опікунів над малолітньою ОСОБА_7 ,, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , та припинено опіку над нею. Визнано таким, що втратилио чинність рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 01.04.2022 року №250 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітній ОСОБА_7 » та від 12.04.2022 року №288 «Про встановлення опіка над малолітньою ОСОБА_7 » (а.с.37).

Так на підтвердження своїх позовних вимог надано висновок складений центром розвитку сім`ї «I`M famili» року в якому зазначено, що причини відсутності емоційного зв`язку між ОСОБА_8 та її матір`ю ОСОБА_9 полягають у частих обманах зі сторони матері та у почутті глибокого страху та тривоги, пов`язаних із проживанням разом із матір`ю в минулому в росії. Своєю сім`єю ОСОБА_8 вважає сім`ю свого дідуся, а саме ОСОБА_2 , його дружину ОСОБА_1 та їх сина ОСОБА_20 , що підтверджено під час співбесіди словами ОСОБА_8 та методикою із використанням психомалюнку «Моя сім`я». В разі вилучення дитини із сім`ї дідуся прогнозуються негативні наслідки для психоемоційного та фізичного стану ОСОБА_7, а надлам волі спочине замикання дитини у внутрішньому світі із подальшими проблемами соціальної адаптації. ОСОБА_2 складає враження автентичної та конгруентної людини із люблячим та турботливим «серцем», що підтверджено професійним опитуванням та психологічними тестами. Негативного та умисного впливу на онуку ОСОБА_7 для погіршення її стосунків із її матір`ю не виявлено (а.с.68-72)

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, відповідно до ч.2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не приймає до уваги цей висновок, оскільки він не є висновком експерта.

Відповідно до Висновку орган піки та піклування від 04.08.2022 №259/30-03-03 є недоцільним позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_4 щодо малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3

У висновку зазначено, що 13.06.2022 року до органу опіки та піклування м.Черкаси з заявою про передачу їй на виховання доньки ОСОБА_21 звернулася мати дитини ОСОБА_4 , яка спростувала факт залишення малолітньої без батьківського піклування та надала свої пояснення. З наданих документів вбачається, що в травні 2019 року вона, за попередньою домовленістю з громадянином ОСОБА_2 , відправила малолітню доньку, яка разом з нею проживала у Російській Федерації, на відпочинок до України, надавши при цьому відповідне нотаріальне доручення. У зв`язку із запровадженими карантинними обмеженнями, громадянка ОСОБА_4 була позбавлена можливості вчасно забрати доньку до себе, а тому 18.03.2021 повторно надала нотаріально посвідчену заяву про згоду на тимчасове проживання малолітньої ОСОБА_22 з громадянином України ОСОБА_2 на період часу з 19.03.2021 по 19.03.2023. Наявність даних документів заявник ОСОБА_2 не оспорював. 06.07.2022 на засіданні Комісії розглядалася заява громадянки ОСОБА_4 щодо повернення малолітньої ОСОБА_22 на виховання в її родину. Заслухавши заявницю, опікунів малолітньої та дитину, члени комісії ухвалили рішення про доцільність передачі дитини матері ОСОБА_4 . Тому 07.07.2022 за № 204/30-03-03 затверджений висновок органу опіки та піклування про можливість передачі малолітньої ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в родину матері ОСОБА_4 . Не погоджуючись з даним рішенням, 11.07.2022 громадянин ОСОБА_2 звернувся до органу опіки та піклування м. Черкаси із заявою щодо підготовки висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_4 . У заяві він посилається на те, що з березня 2019 року j мати ОСОБА_4 не цікавиться життям, здоров`ям, духовним та моральним розвитком дитини, не спілкується з донькою, не утримує її матеріально, що, на його думку, є підставою для позбавлення громадянки ОСОБА_4 батьківських прав щодо дитини. Документів, які б свідчили про свідоме тривале ухилення матері ОСОБА_4 від виконання обов`язків по вихованню та утриманню доньки, заявником не надано. 27.07.2022 на засіданні Комісії громадянка ОСОБА_4 повідомила, що з травня 2019 року по червень 2022 року постійно матеріально допомагала громадянину ОСОБА_2 утримувати дитину та надала відповідні докази, регулярно спілкувалася з дитиною в телефонному режимі. Після повернення до України громадянка ОСОБА_4 проживає у найманому житлі, де створені належні умови для проживання, має певні заощадження. Громадянка ОСОБА_4 зазначила, що донька бажає з нею j спілкуватися та проживати, але перебуває під впливом діда та його дружини. Громадянка ОСОБА_4 надала для ознайомлення фото та відео із мобільного телефону, якими зафіксовані теплі родинні стосунки матері та дитини. 02.08.2022 на засіданні виконавчого комітету Черкаської міської ради ухвалено рішення про втрату малолітньою ОСОБА_23 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та припинення опіки. Службою у справах дітей не виявлено фактів негативної поведінки або неналежного ставлення громадянки ОСОБА_4 до виконання батьківських обов`язків (а.с.80-83).

Згідно характеристики наданої директором шкоди №28 ОСОБА_15 та класним керівником 4-Б класу ОСОБА_24 - ОСОБА_25 навчається в СШ №28 з першого класу (з 2019 року). За цей час виявила себе добросовісною, дисциплінованою, працелюбною ученицею, що має різнобічні нахили та інтереси. ОСОБА_7 виховують опікуни ОСОБА_26 та ОСОБА_1 . Вони відповідально ставляться до виховання та навчання дитини. ОСОБА_1 постійно підтримує зв`язок з школою та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори (а.с12.).

Як зазначено з акту №192 оцінки потреб сім`ї/особи від 23.06.2022 року ОСОБА_7 проживає у родині свого дідуся - ОСОБА_2 , разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_27 (а.с.13-15).

Як зазначено у Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 передбачає, що кожна дитина має права на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991): «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Сімейним Кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України).

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них (ч. 3 ст. 164 СК України). Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», - ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 07.12.2006) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

За результатами розгляду справи, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про винну поведінку відповідачки щодо виконання нею своїх батьківських обов`язків. Дійсно, встановлено факт, що вона протягом певного часу не проживала на території України та не брала належної участі у вихованні дочки. Ці обставини і не заперечуються самою відповідачкою. Відсутні докази про негативну поведінку відповідачки, про її негативний вплив на дитину. Також, в матеріалах справи відсутні докази щодо залякування дитини з боку відповідачки.

При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Також, під час розгляду справи судом не встановлено факту свідомого та умисного невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дитини - дочки ОСОБА_8 відсутності з її боку будь-якої участі у вихованні дитини, свідоме самоусунення від забезпечення морального та духовного розвитку дитини.

Також, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язку із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (п.п. 94-102 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09).

У рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (NeulingerandShuruk v. Switzerland), (заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) суд зазначив: Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку, цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.

При прийнятті рішення по справі, судом враховані висновки ВС, які викладені у постанові від 29.09.2021 (справа №459/3411/18), за якими зазначено, що стосовно підстав для позбавлення батьківських прав, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, які є необгрунтованими та такими, що не забезпечать найкращі інтереси дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП не відомий, місце реєстрації, вказане в позовній заяві: АДРЕСА_2 ), третя особа: Орган опіки та піклування м.Черкаси (код ЄДРПОУ, вул. Благовісна, 170) про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складене 31.05.2024 року.

Головуючий: Р. В. Демчик