МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/3221/24
Провадження № 22-ц/812/897/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої ДТП.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 04.01.2024 року о 12:50 год. сталася дорожньо-транспортна пригода в м. Миколаєві на перехресті вул. Лягіна та вул. Адмірала Макарова, за участю транспортного засобу «Mitsubishi Galant», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та транспортного засобу «Peugeot 508», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження та позивачу завдано матеріальних збитків.

Цього ж дня, працівниками поліції за фактом даної пригоди складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП та направлено для подальшого розгляду справи до суду.

05.02.2024 постановою Центрального районного суду м. Миколаєва у справі № 490/259/24 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП.

Судом у справі № 490/259/24 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП встановлено, що відповідач керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Galant», номерний знак НОМЕР_1 , не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не врахував дорожню обстановку, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Лягіна, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонений», не надав перевагу в русі транспортному засобу «Peugeot 508», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивачки, яка рухалась по головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення. Вказаними діями відповідач порушив вимоги п. 2.3. б, 16.11 Правил дорожнього руху України.

Таким чином факт вини відповідача у ДТП, є доведеним у судовому порядку та не підлягає доказуванню при розгляді судом вимог по даному позову.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 від 26.08.2020 року, автомобіль «Peugeot 508», номерний знак НОМЕР_2 , дата виготовлення 2019 року, належить на праві власності ОСОБА_1 .

17.01.2024р. відповідно до ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачкою подано за встановленою формою заяву про страхове відшкодування, необхідні документи до ПрАТ «СК «Євроінс Україна», надано для огляду пошкоджений транспортний засіб. Страховою компанією заведено страхову справу.

12 квітня 2024 року ПрАТ «СК «Євроінс Україна» перераховано на картковий рахунок позивачки страхову виплату (ліміт) у межах страхової суми, визначеної в полісі обов`язкового страхування відповідача, а саме в розмірі 160 000.00 грн. згідно страхового акту № 147462/1/2024 від 12.04.2024

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового ліміту страховиком виконано та відшкодовано позивачці.

11.01.2024 з метою об`єктивного визначення вартості заподіяного матеріального збитку та вартості ремонтно-відновлювальних робіт внаслідок ДТП позивачка звернулась до ФОП ОСОБА_3 для встановлення останнім вартості (розміру) збитків (шкоди), заподіяних пошкодженням транспортного засобу, за послуги якого сплачено 4000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 53 від 18.02.2024.

За результатом проведеної оцінки ФОП ОСОБА_3 було складено Звіт №144/02-24 від 18.02.2024 про оцінку вартості (розміру) збитків, яким встановлено, що ринкова вартість автомобіля на момент пошкодження становить 1 102 374,91 грн; вартість відновлювального ремонту становить 422333,28 грн., коефіцієнт зносу автомобіля складає нуль; вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу становить 422 333,28 грн; значення ВТВ (втрата товарної вартості автомобіля) становить 30 494, 16 грн.

За наслідками отриманого звіту про вартість збитків позивачка намагалась в досудовому порядку вирішити питання про відшкодування збитків з відповідачем. При особистій зустрічі відповідачу було оголошено результат звіту № 144/02-24 від 18.02.2024 та надано можливість його особисто вивчити. Наслідками неодноразових перемов, в тому числі в телефонному режимі, зі сторони позивачки із відповідачем, останній відмовився добровільно здійснити відшкодування спричиненої ним шкоди.

Така бездіяльність відповідача змусила позивачку звернутись за правовою допомогою до адвоката з приводу надання юридичної консультації з виниклої ситуації. Після консультації позивачки адвокатом, було укладено договір про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом А. Зеленською для подальшого представництва адвокатом інтересів позивачки для врегулювання спору в досудовому порядку.

Адвокатом було ініційовано зустріч із відповідачем, метою якої було вирішити спірні питання щодо шкоди без пред`явлення вимог до суду. На зустріч відповідач особисто не прийшов, але направив свого представника - . адвоката. Ці переговори не призвели до жодного позитивного результату по добровільному відшкодуванню шкоди.

За такого, позивачка прийняла рішення звернутись із цією позовною заявою до суду для відновлення порушених майнових прав.

Проаналізувавши положення ст. ст. 22, 1166, 1187,1192, 1194 ЦК України та посилаючись на те, що крім шкоди, спричиненої пошкодженням транспортного засобу позивачки, остання також витратила кошти на евакуацію свого автомобіля з місця пригоди до місця його зберігання у розмірі 2000грн., загальний розмір матеріальних збитків складає 298 827,44 грн., що включають в себе шкоду, пов`язану з ремонтно-відновлювальними роботами (різниця між фактичним розміром та виплаченою страховою виплатою) у розмірі 262 333,28 грн; втрату товарної вартості автомобіля позивача у розмірі 30 494, 16 грн.; витрати на евакуацію транспортного засобу з місця пригоди у розмірі 2000,00 грн.

Крім того, проаналізувавши положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, а також на те, що у результаті пошкодження автомобіля позивачка була тривалий час позбавлена можливості вести звичний спосіб життя, були суттєво порушені її життєві плани, що відсутність транспортного засобу змінила звичайний життєвий лад позивачки, вона була позбавлена можливості пересуватись звичним для себе способом, витрачала час щоб пересуватись по справах іншими засобами, зокрема на таксі та на маршрутних таксі, що вимагало значних додаткових зусиль та часу, що такі зміни спричиняли їй душевні страждання та переживання, просить стягнути завдану їй моральну шкоду, яку оцінила у 5000 грн.

З урахуванням наведеного та понесених судових витрат, а також витрат, які має намір понести у зв`язку з розглядом справи судом, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 294827, 44 грн; моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн та судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 2998,27 грн., витрат на правничу допомогу в розмірі 22 300,00 грн. та витрат, пов`язаних з проведенням оцінки завданої майну шкоди в розмірі 4000,00 грн.

Також посилалася на те, що відповідно до частини шостої статті 28 ЦПК України, позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди, що підпадає під юрисдикцію Центрального районного суду м. Миколаєва

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2024 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої ДТП передані за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Передаючи матеріали справи до іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що згідно витягів з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про реєстрацію осіб, місце реєстрації позивачки значиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є територією Корабельного району міста Миколаєва, а місце реєстрації відповідача, значиться за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , що знаходиться на території Інгульського району м. Миколаєва, а отже не відноситься до територіальної юрисдикції Центрального районного суду м. Миколаєва.

Згідно ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Розгляд і вирішення справи неповноважним судом, зокрема внаслідок порушення правил визначення підвідомчості та підсудності, є підставою для скасування навіть правильного по суті рішення суду.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Закону України «Про виконання рішень», застосування практики Європейського суду з прав людини, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається належний суд, тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

Проаналізувавши положення ст. 31, ч. 9 ст. 187, ч.1 ст. 379 ЦПК України, врахувавши наведене та зареєстроване місце проживання відповідача, суд дійшов висновку, що матеріали позовної заяви слід передати за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, позивачка через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.04.2024, що перешкоджає подальшому провадженню по справі та направити справу для продовження розгляду до Центрального районного суду м. Миколаєва.

В апеляційній скарзі не погоджуючись з висновком суду, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини та порушено норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

При цьому зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України за загальним правилом позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання. Проте, частиною 6 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися за місцем заподіяння шкоди. З аналізу ст. 27, 28 ЦПК України випливає, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів.

З матеріалів справи вбачається, що ДТП сталася 04.01.2024 в м. Миколаєві на перехресті вул. Лягіна та вул. Адмірала Макарова. Постанову про притягнення правопорушника ОСОБА_2 до відповідальності виносив Центральний районний суд м. Миколаєва за місцем ДТП.

Згідно ч.6 ст.28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди. Місцем заподіяння шкоди є перехрестя вул. Лягіна та вул. Адмірала Макарова, тобто за адміністративно-територіальним розподілом м. Миколаєва в межах Центрального району м. Миколаєва, що відноситься до територіальної юрисдикції суду, до якого подано позов. Крім того, у позовній заяві позивачки було зазначено, що вона скористалася своїм правом вибору альтернативної підсудності, оскільки у позовній заяві є посилання на норми ст.28 ЦПК України та сам факт подачі позову підтверджує застосування альтернативної підсудності, оскільки позов подано до Центрального районного суду м. Миколаєва. Таким чином, зазначає, що вищезазначена справа підсудна за правилами альтернативної підсудності Центральному районному суду м. Миколаєва.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (пункт 9 частини 1 статті 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою у справі заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 294827, 44 грн та моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн, завданої в результаті ДТП за участі її та відповідача ОСОБА_2 , яка сталася на перехресті вул. Лягіна та вул. Адмірала Макарова в м. Миколаєві, а також судових витрат по справі.

Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.

Зареєстрованим місцем проживання позивачки є АДРЕСА_1 , що є територією Корабельного району міста Миколаєва, а місце реєстрації відповідача, значиться за адресою: АДРЕСА_4 , що знаходиться на території Інгульського району м. Миколаєва.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частина 4 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з положенням частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Територіальна підсудність має декілька видів: підсудність справ, у яких однією зі сторін є суд, або суддя (ст. 26 ЦПК України), підсудність справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача (ст. 27 ЦПК України), підсудність справ за вибором позивача (ст. 28 ЦПК України), підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами (ст. 29 ЦПК України), виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).

Згідно з ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За загальним правилом частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 6 статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Згідно ч.16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Отже, дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів. Суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19 (провадження № 61-21991св19) вказано, що: «Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України). Верховний Суд виходить з того, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві».

У даній справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилалася на належне їй право на вибір між кількома судами, яким підсудна справа і саме тому звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва, оскільки ДТП, в результаті якої їй заподіяна матеріальна та моральна шкода, сталася на території Центрального району м. Миколаєва.

Виходячи із змісту заявлених позовних вимог, вони є самостійними позовними вимогами, проте їх об`єднання у одній позовній заяві не суперечить діючому законодавству.

Позов про стягнення моральної шкоди згідно ст. 27 ЦПК України підлягає розгляду судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, а позов про стягнення матеріальної шкоди може пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Отже, аналіз матеріалів справи та сукупний аналіз ч.1 ст. 27 та ч.1 ст. 28 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що оскільки позов про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичної особи, може бути пред`явлено в суд як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, так і за місцем заподіяння шкоди, а позов про відшкодування моральної шкоди тісно пов`язаний з позовом про відшкодування матеріальної шкоди та є наслідком заподіяння позивачці матеріальної шкоди, роздільний їх розгляд є недоцільним, тому в даному випадку позов в цілому може бути пред`явлено в суд як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, так і за місцем заподіяння шкоди.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про передачу справи на розгляд до Ленінського районного суду м. Миколаєва за місцем реєстрації відповідача, є хибним, оскільки судом не було взято до уваги право позивачки вибрати підсудність справи відповідно до вимог частини 6 статті 28 ЦПК України.

Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції щодо визначення правил територіальної підсудності позову ОСОБА_1 ухвалена без дотримання норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, яка порушує права позивачки на гарантії захисту у суді її прав та інтересів, а відтак ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 року.