Провадження № 4-с/161/35/24
У Х В А Л А

іменем України

30 травня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

представника заявника ОСОБА_1

представника ДВС Павлович В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

В С Т А Н О В И В:

15.04.2024 року заявник (боржник) ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаною скаргою на обґрунтування якої зазначив, що на примусовому виконанні Другого ВДВС Луцького МУЮ (правонаступником якого є ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції) (далі Відділ ДВС) перебувало виконавче провадження № 41581353, відкрите на примусове виконання судового рішення в цивільній справі № 161/13576/13-ц про стягнення з нього та ОСОБА_3 , як солідарного боржника, на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 12623,42 дол. США, що становить 100861,08 грн. В ході здійснення даного виконавчого провадження постановою ст. державного виконавця Відділу ДВС Шпірука В.Ю. від 23.01.2014 року на усе належне йому нерухоме майно було накладено арешт та заборону його відчуження (далі арешт). Однак, 25.06.2014 року виконавче провадження № 41581353 було закрите у зв`язку з виконанням боржниками свого обов`язку, однак арешт скасовано не було. У зв`язку з цим, він звернувся до Відділу ДВС із заявою про зняття спірного арешту, однак, як йому було повідомлено, щодо нього існують невиконані інші боргові зобов`язання. Вважає таку відмову суб`єкта, дії якого оскаржуються незаконними. Просить суд визнати бездіяльність Відділу ДВС протиправною та зобов`язати його зняти спірний арешт.

Представник заявника (боржника) заявлені вимоги підтримав із зазначених у скарзі підстав, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи (суб`єкта оскарження) Відділу ДВС в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення скарги. Суду пояснила, що у ОСОБА_2 існують й інші не виконані зобов`язання, а тому будь-які правові підстави для скасування спірного арешту відсутні.

Представник заінтересованої особи (стягувача) АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви, клопотання, пояснення на скаргу від нього на адресу суду не надходили.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Відділі ДВС перебувало виконавче провадження № 41581353, відкрите на примусове виконання судового рішення в цивільній справі № 161/13576/13-ц про стягнення з нього та ОСОБА_3 , як солідарного боржника, на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 12623,42 дол. США, що становить 100861,08 грн. (а.с. 6).

Згідно відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційна довідка № 358789532 від 18.12.2023 року), на усе належне ОСОБА_2 нерухоме майно було накладено арешт та заборону його відчуження на підставі постанови ст. державного виконавця Відділу ДВС Шпірука В.Ю. від 23.01.2014 року (номер запису про обтяження № 4432874 від 27.01.2014 року) (а.с. 5).

У своїй скарзі заявник зазначає, що обов`язок у виконавчому провадженні № 41581353 боржниками був виконаний у повному обсязі, а тому виконавче провадження було завершене.

Як вбачається із довідки № KR4538LA60G56O4G від 09.01.2024 року, виданої АТ КБ «Приватбанк», будь-які невиконані зобов`язання ОСОБА_2 перед банком відсутні (а.с. 7).

У зв`язку з цим, 10.01.2024 року ОСОБА_2 звернувся до Відділу ДВС із заявою про скасування спірного арешту (а.с. 9).

Однак, своїм листом від 09.04.2024 року № 84372 Відділ ДВС повідомив про неможливість зняття оскаржуваних арештів з нерухомого майна заявника, посилаючись на відсутність правових підстав для вчинення таких дій. Зі змісту вказаного листа слідує, що виконавче провадження № 41581353 було завершене на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку з його направленням за належність до Рівненського міського ВДВС ГТУЮ у Рівненській обл. В подальшому вказане виконавче провадження було завершене на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 10)

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення боржника до суду з даною скаргою.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Разом з тим, арешт майна боржника не може існувати у разі відсутності відкритого виконавчого провадження.

Як встановлено під час розгляду скарги, виконавче провадження № 41581353 на дату звернення заявником до суду із даною скаргою були завершені, у зв`язку із виконанням боржниками своїх зобов`язань.

Згідно відомостей із АСДС на даний час будь-які інші виконавчі провадження, у яких би ОСОБА_2 був боржником, відсутні.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що спірний арешт був накладений з метою забезпечення виконання судового рішення в цивільній справі № 161/13576/13-ц, стягувачем в якій є АТ КБ «Приватбанк», вказані зобов`язання ОСОБА_2 були виконані у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Згідно з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, як встановлено судом, попри завершення щодо ОСОБА_2 . виконавчого провадження, які перебували на примусовому виконанні органів ДВС, спірний арешт суб`єктом оскарження скасованим не був та продовжує існувати по даний час.

Суд зауважує, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, дійсного виконавчого документу та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору з боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплено у статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В такому випадку, на думку суду, слід задовольнити скаргу частково, а саме зобов`язати орган ДВС скасувати такий арешт.

У вимогах скарги про визнання незаконною бездіяльності органу ДВС щодо відмови у скасуванні спірних арештів, суд відмовляє, оскільки будь-якого неправомірного діяння державний виконавець не вчинив, адже він не може самостійно скасувати арешт на майно без наявності підстав, визначених ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» та без відповідного судового рішення.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги боржника ОСОБА_2 на дії ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції.

Керуючись ст.ст. 352, 354, 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - задовольнити частково.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт та заборону відчуження з усього нерухомого майна ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), накладені постановою старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Шпірука Валентина Юрійовича про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.01.2014 року (номер запису про обтяження: 4432874 від 27.01.2014 року).

В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст.259 ЦПК України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складений 31 травня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська