Єдиний унікальний номер судової справи: 473/2752/23
Номер провадження: 22-ц/812/890/24 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
Номер провадження: 22-ц/812/891/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 її представника - адвоката Вуїв О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 квітня 2024 року та додаткове рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 травня 2024 року, ухвалені під головуванням судді - Лузан Л.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у відчуженому спільному майні, поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргу за договорами позики спільним боргом подружжя та його врахування при стягненні компенсації,

в с т а н о в и л а:

У червні 2023 року ОСОБА_1 в інтересах якої діяла адвокат Вуїв О.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у відчуженому спільному майні.

Позов обґрунтовано тим, що з 04 жовтня 2014 року з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року розірвано. За період подружнього життя та за спільні кошти були придбані транспортні засоби: легковий автомобіль Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_1 ; вантажний автомобіль Mercedes-Benz, модель 814 фургон, 2001 року випуску, vin-код НОМЕР_2 , право власності на які було зареєстроване за ОСОБА_2 . Після фактичного припинення шлюбних відносин з 19 березня 2023 року ОСОБА_2 самовільно, без її згоди, розпорядився вказаними автомобілями, здійснивши їх відчуження 30 березня 2023 року та 05 квітня 2023 року, відповідно.

Між тим, не зважаючи на те, що транспортні засоби належали на праві спільної сумісної власності відповідач, не компенсував їй частину вартості цього майна.

Посилаючись на викладене та виходячи з рівності часток подружжя в праві спільної сумісної власності, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію частки ринкової вартості транспортних засобів у розмірі 107 360 грн.

19 червня 2023 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просив визнати борг у загальному розмірі 131 600 грн. спільним майном подружжя та врахувати при стягненні компенсації в сумі 107 360 грн за відчужені транспортні засоби - легковий автомобіль Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , вантажний автомобіль Mercedes-Benz, модель 814 фургон, 2001 року випуску, vin-код НОМЕР_2 , зменшивши суму компенсації до 41 560 грн. Відповідач зазначав, що кошти на придбання вищевказаних автомобілів були отримані сторонами у борг у ОСОБА_3 (1000 доларів США та 70 000 грн.) та ОСОБА_4 (600 доларів США), а відтак вказаний борг підлягає врахуванню при вирішенні заявлених позивачкою вимог.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 серпня 2023 року зустрічну позовну заяву було об`єднано з первісною позовною заявою для спільного розгляду, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В подальшому представником позивачки - адвокатом Вуїв О.В. подано заяву щодо доповнення первісного позову вимогою про стягнення грошової компенсації вартості частки причепа марки автопристрій PRU20B, 2022 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 в порядку поділу майна подружжя.

29 серпня 2023 року адвокатом Вуїв О.В. подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Зазначала, що позивачці не було відомо про отримання ОСОБА_2 коштів у борг та вона не надавала своєї згоди на укладення будь-яких договорів позики. Водночас, розписки були складені у зв`язку зі зверненням позивачки до суду, зазначені в них позикодавці є батьком та другом відповідача, що свідчить про недобросовісність дій відповідача при вирішенні питання щодо поділу майна подружжя. При цьому, борг відповідачем не повернутий.

У подальшому, позивачка ОСОБА_1 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій просила стягнути з відповідача компенсацію вартості частки відчужених відповідачем транспортних засобів у розмірі 212 830 грн., а також компенсацію вартості частки причепа марки автопристрій PRU20B, реєстраційний номер НОМЕР_4 , в розмірі 11 636 грн. в порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 квітня 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у відчуженому спільному майні, поділ майна подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки легкового автомобіля Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , вантажного автомобіля Mercedes-Benz, модель 814 фургон, 2001 року випуску, vin-код НОМЕР_2 , в розмірі 212 830 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя компенсацію вартості частки причепа марки автопристрій PRU20B, реєстраційний номер НОМЕР_4 , в розмірі 11 636 грн, залишивши причіп у власності ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргу за договорами позики спільним боргом подружжя та його врахування при стягненні компенсації відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 13 978,52 грн. та 1 171,06 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, отже, вищевказані транспортні засоби є об`єктом спільної сумісної власності сторін, які були придбані під час подружнього життя. Крім того, відповідач ОСОБА_2 визнав, що після фактичного припинення сімейних відносин сторін, ним було здійснено відчуження вантажного автомобіля Mercedes-Benz, модель 814 фургон, 2001 року випуску, vin-код НОМЕР_2 , легкового автомобіля Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_5 .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачка має право на компенсацію своєї частки у відчуженому майні, а також в порядку поділу майна подружжя отримати компенсацію вартості частки причепа (судом враховано, що причіп, який є неподільною річчю та не може бути поділений без втрати її цільового призначення, та взято до уваги, що причіп перебуває у користуванні відповідача, останній не заперечував проти стягнення з нього грошової компенсації вартості частки позивачки). При визначенні суми компенсації суд виходив з вартості майна, відповідно до висновку експерта № 23-3101 транспортно-товарознавчої експертизи від 03 липня 2023 року, висновку експерта № 23-5243 транспортно-товарознавчої експертизи від 17 січня 2024 року ((233310 +192 350) /2 ; 23272/2)), які відповідачем не спростовані.

Відмовлячи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 суд виходив з того, що документів, які підтверджували, як укладення договорів позики, його умов, а також засвідчували отримання від позикодавців певної грошової суми, в момент їх передачі складено не було. Станом на час розгляду справи боргові зобов`язання відповідачем не виконані, вимог до нього щодо повернення запозичених коштів позикодавці не пред`являли. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Разом з тим, для того, щоб врахувати при поділі спільного майна подружжя - борги подружжя, що виникли в інтересах сім`ї, необхідно, щоб вказані борги були сплачені одним із подружжя за рахунок його особистих коштів. Крім того, суд зазначав про обрання позивачем за зустрічним позовом невірного способу захисту.

Додатковим рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 600 грн. Вирішуючи вказане питання, суд виходив з того, що згідно наданих документів представницею позивачки були надані наступні послуги: аналіз наявних документів, діючого законодавства, збір інформації, необхідної для вирішення справи, складання процесуальних документів, участь в судових засіданнях. Вартість наданих послуг становить 12 600 грн. Факт надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Вуїв О.В. в межах даної цивільної справи, відповідно до укладеного між ними договору про надання правової допомоги від 16 травня 2023 року, опису наданих послуг, не викликає сумніву, а відтак виходячи з відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката в зв`язку з їх неспівмірністю, заява підлягає задоволенню.

Не погодившись із вказаними рішеннями суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду та додаткове рішення суду та ухвалити нове, яким його вимоги за зустрічним позовом задовольнити, а первісний позов задовольнити частково у сумі 101 996,50 грн. Вирішити питання щодо відшкодування судових витрат між сторонами, врахувавши витрати понесені ним при підготовці апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що кошти на придбання транспортних засобів були взяті у батьків та ОСОБА_5 , про що позивачці було відмово та надавала на це згоду, як дружина. Крім того, не надано належну оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи на підтвердження взяття грошей у борг на придбання спірних автомобілів, які не повернуті. Оскільки погашення боргу за борговими розписками не проводилося сторонами, як подружжям і окремо кожним взагалі, то вважає, що вказаний борг у сумі 131 600 грн, як спільне майно подружжя має бути врахований судом при поділі майна подружжя, тобто при стягнення з нього компенсації вартості частки спірних транспортних засобів відповідно до позиції Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі №638/1962/17 провадження №61-25286св18. Судом необґрунтовано не враховано його доводи щодо оцінки відчуженого майна, а саме автомобіля Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_5 та причепа марки автопристрій PRU20B, вартість яких явно завищена за оцінкою експерта. При ухваленні рішення судом також не взято до уваги обґрунтування його заперечень щодо стягнення судових витрат, витрати на професійну правничу допомогу, наданою адвокатом Вуїв О.В. у розмірі 12 600 грн. з яким він не погоджується, оскільки розмір стягнутих витрат залежить від основного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Вуїв О.В. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зменшити розмір стягуваних з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати правової допомоги, у разі задоволення апеляційної скарги до 1500 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в разі їх понесення під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

У судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, про місце й час судового розгляду повідомлені належними чином, відповідач надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувані рішення в повній мірі відповідають.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 жовтня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року розірвано. Від подружнього життя народилася донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час спільного проживання сторін було придбано транспортні засоби: легковий автомобіль Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_1 (07 лютого 2023 року); вантажний автомобіль Mercedes-Benz, модель 814 фургон, 2001 року випуску, vin-код НОМЕР_2 (27 травня 2017 року), причіп марки автопристрій PRU20B номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 .

Після фактичного припинення сімейних відносин сторін, вантажний автомобіль Mercedes-Benz, модель 814 фургон, 2001 року випуску, vin-код НОМЕР_2 , перереєстровано на нового власника ОСОБА_7 (мати відповідача) на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 2023 року, легковий автомобіль Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , перереєстровано на нового власника ОСОБА_3 (батько відповідача) на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2023 року.

Відповідно до висновку експерта транспортно-товарознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 03 липня 2023 року № 23-3101, середня ринкова вартість легкового автомобіля Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , на момент проведення експертизи складає 233 310 грн, середня ринкова вартість автомобіля Mercedes-Benz, модель 814 фургон, 2001 року випуску, vin-код НОМЕР_2 , на момент проведення експертизи складає 192 350 грн.

Згідно висновку експерта транспортно-товарознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 січня 2024 року № 23-5243, ринкова вартість причепа марки «Автопристрій PRU20B» номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , станом на дату оцінки складає 23 272 грн.

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 740/3930/15-ц.

Відповідно до частин першої, третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Згідно правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), вартість майна, що підлягає поділу, визначається з дійсної ринкової вартості майна на час розгляду справи.

Встановивши, що спірні автомобілі та причеп було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, урахувавши те, що відчуження автомобілів відбулося коли сторони припинили фактичні шлюбні відносини (19 березня 2023 року), однак доказів купівлі автомобілів та причепу виключно за особисті кошти відповідачем не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, придбане за час шлюбу.

При цьому з огляду на відчуження спірних автомобілів без згоди другого з подружжя та відсутності доказів на підтвердження використання отриманих від продажу коштів в інтересах сім`ї чи не на її потреби, з урахуванням того що на момент такого відчуження сторони припинили фактичні шлюбні відносини, законним та обґрунтованим слід визнати висновок суду про стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини вартості відчуженого без її згоди спільного сумісного майна (автомобілів) у розмірі 212 830 грн. та компенсації частини вартості причепа, як неподільної речі, яка перебуває у користуванні відповідача у розмірі 11 636 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо оцінки відчуженого майна, а саме автомобіля Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_5 та причепа марки автопристрій PRU20B, вартість яких явно завищена за оцінкою експерта не заслуговують на увагу, оскільки вказана вартість спірного рухомого майна відповідачем у встановленому законом порядком під час розгляду справи не спростована.

Не є слушними також аргументи апеляційної скарги про неврахування судом те, що автомобіль Volkswagen, модель Golf Plus, 2006 року випуску, vin-код НОМЕР_5 було придбано за 5 300 доларів США, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволені зустрічного позову з огляду на наступне.

Як на підставу задоволення своїх вимог ОСОБА_2 посилається на те, що спірні автомобілі були придбані за гроші, отриманні у борг за розписками від 13 червня 2023 року у ОСОБА_3 (батько) (1000 доларів США та 70 000 грн.) та від 16 червня 2023 року у ОСОБА_4 - 600 доларів США строк повернення грудень 2023 року.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Факт укладання правочину, з якого виникає боргове зобов`язання, в інтересах сім`ї та використання одержаного за таким правочином в інтересах сім`ї є предметом доказування по справі (стаття 77 ЦПК України).

Обов`язок доказування та подання доказів за змістом статей 12, 81 ЦПК України покладається на сторону, яка посилається на такі обставини, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про укладення ОСОБА_2 договорів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цими договорами для задоволення потреб сім`ї, а саме для придбання транспортних засобів.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що з наданих ОСОБА_2 розписок не можливо встановити конкретну дату отримання ним коштів у борг. До того, ж у розписках не вказано, що ОСОБА_1 , як дружина, надавала свою згоду на їх отримання. Про наявність згоди другого з подружжя на укладення договорів позики по справі не доведено.

Крім того, судом встановлено, що на час розгляду справи боргові зобов`язання відповідачем не виконанні, а тому підстав для врахування такого зобов`язання як боргів подружжя при поділі спірного майна не вбачається.

Разом з тим, колегія вважає, що хоча суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені зустрічного позову послався, в тому числі, й на обрання відповідачем невірного способу захисту, проте вказане не вплинуло на остаточний висновок суду про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргу за договорами позики спільним боргом подружжя та його врахування при стягненні компенсації.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом застосування норм права у подібних спірних правовідносинах висновків Верховного Суду у постанові від 13 травня 2019 року справа №638/1962/17, є необґрунтованими, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, суд виходив з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Що стосується додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 600 грн. то колегія суддів погоджується з вказаним висновком виходячи з наступного.

Так, згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи при ухваленні Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області від 09 квітня 2024 року не було вирішено, що стало підставою для ухвалення додаткового рішення цього ж суду від 01 травня 2024 року.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076- V «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивачки ОСОБА_1 у справі була адвокат Вуїв О.В., яка діяла на підставі ордеру серії ВЕ № 1089817 від 02 червня 2023 року, договору про надання правової допомоги від 16 травня 2023 року.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції представником позивачки ОСОБА_1 - адвокатом Вуїв О.В. було надано розрахунок станом на 15 квітня 2024 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 01 березня 2024 року на суму 4000 грн.

Так, відповідно до умов договору про надання правової допомоги, укладеним між адвокатом Вуїв О.В. та ОСОБА_1 (клієнт), адвокат здійснює представництво клієнта в судах всіх рівнів та інстанцій з питання поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в тому числі, шляхом стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації вартості її 1/2 частки в спільному майні (п.1.1).

За надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі, що визначається розрахунком, складеним адвокатом (п.3.1. Договору).

Згідно розрахунку вартості правничої допомоги, адвокатом Вуїв О.В. в суді першої інстанції було надано слідуючи послуги: ознайомлення з матеріалами, наданими клієнтом, нормативними актами, судовою практикою, складення правової позиції у справі - 1 год, вартість 800 грн; отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, територіального сервісного центру - 1 год, вартість 1000 грн; складання позовної заяви, заяви про забезпечення позову, клопотання про проведення судової експертизи, заява про долучення доказів, заява про збільшення позовних вимог, відзив на зустрічний позов та інше - 6 год, вартістю 6000 грн; участь у судових засіданнях - 4 год, вартістю 4800 грн, а всього 12 600 грн.

Отже, обсяг наданих адвокатом Вуїв О.В. послуг та виконаних робіт, є доведеними, співмірними зі складністю даної справи, а відтак є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги заперечень щодо стягнення судових витрат не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції правильно вважав, що відповідачем не доведено неспівмірності вказаних витрат, що є його процесуальним обов`язком.

Інші доводи апеляційної скарги доводи зводяться до заперечень на первісний позов та підстав зустрічного позову, та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, які ухваленні з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 квітня 2024 року та додаткове рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 липня 2024 року