КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/12890/21

номер провадження: 22-ц/824/4368/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у складі судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов`язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя, в якому просила:

- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01 жовтня 2011 року, актовий запис № 1416;

- визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , 2015 року народження, за місцем проживання її матері ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_3 2 488 000 грн 00 коп. компенсації належної ОСОБА_2 частки у спільній квартирі АДРЕСА_1 з подальшим припиненням права власності ОСОБА_2 на частку.

У вересні 2021 року відповідач ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов`язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя, в якому останній просив суд:

- визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , 2015 року народження, за місцем проживання її батька - ОСОБА_3 ;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 69% частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 104,6 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000;

- визнати спільним сумісним майном, набутим у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 31% частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 104,6 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000; грошові кошти у розмірі 500 000 грн 00 коп.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частини грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя у розмірі 250 000 грн 00 коп.;

- визнати грошове зобов?язання за договором позики грошових коштів від 30 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на суму 370 000 грн 00 коп. спільним сумісним борговим зобов?язанням подружжя, врахувавши його при поділі спільного майна подружжя; визнати частки у спільному борговому зобов?язанні подружжя рівними;

- поділити спільне нерухоме майно, набуте у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , шляхом визначення ідеальної частки кожного в цілому майні без його реального поділу та залишити його в спільній частковій власності;

у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визначити права на нього наступним чином:

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 19,8% частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 104,6 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000, врахувавши частину боргового зобов?язання ОСОБА_2 у спільному сумісному борговому зобов?язанні подружжя;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 11,2 % частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 104,6 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000, з одночасним припиненням боргового зобов?язання ОСОБА_2 у спільному сумісному борговому зобов?язанні подружжя.

У жовтні 2021 року сторони звернулись до суду із спільною заявою про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року затверджено мирову угоду, укладену 26 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за умовами якої:

1. відповідач визнає позовну вимогу позивача про розірвання шлюбу повністю. Підтверджує, що примирення сторін та подальше збереження сім?ї неможливе;

2. відповідач (надалі за текстом - батько) визнає позовну вимогу позивача (надалі за текстом - мати) щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом - дитина), з матір?ю - ОСОБА_2 . Разом з тим, сторони, користуючись правом, наданим статтею 207 ЦПК України, дійшли згоди визначити наступний порядок здійснення батьківських прав та обов?язків щодо дитини:

2.1 батьки (позивач та відповідач) підтверджують, що вони обізнані з приписами ст. 141 Сімейного кодексу України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» стосовно того, що мати, батько мають рівні права та обов`язки стосовно дитини, а питання виховання дитини вирішуються батьками спільно;

2.2 батько, який проживає окремо від дитини, має право безперешкодно відвідувати дитину за її місцем проживання, або спілкуватися з дитиною поза місцем проживання дитини без присутності того з батьків, з ким проживає дитина, в тому числі засобами телефонного зв`язку та за допомогою різноманітного програмного забезпечення з підключенням до мережі Інтернет: Скайп (Skype), Вайбер (Viber), ВотсАп (WhatsApp) тощо, а мати зобов`язується не чинити батьку перешкоди у такому спілкуванні з дитиною. Час та дата відвідування батька дитини за її місцем проживання попередньо погоджується з матір?ю дитини;

2.3 батько, який проживає окремо від дитини, має право безперешкодно брати дитину до свого місця проживання (з ночівлею) без присутності матері протягом кожного місяця за наступним графіком:

2.3.1 у п`ятницю першого та третього тижня місяця батько забирає дитину з дошкільного або навчального закладу, який відвідує дитина, в понеділок зранку другого та четвертого тижня місяця відповідно, батько відвозить дитину до дошкільного чи навчального закладу, який відвідує дитина згідно з графіком роботи такого дошкільного або навчального закладу. Тобто, починаючи з вечора п`ятниці, всю суботу, неділю до ранку понеділка (з ночівлею) у зазначені тижні місяця дитина проводить з батьком. А також, щосереди кожного тижня місяця батько має право забрати дитину (з ночівлею) до свого місця проживання з дошкільного або навчального закладу, який відвідує дитина, та повернути дитину зранку наступного дня до дошкільного або навчального закладу, який відвідує дитина, згідно з графіком роботи такого дошкільного або навчального закладу;

2.3.2 у випадку, якщо дитина у вказаний в пункті 2.3.1 даної мирової угоди час не відвідує з будь-яких причин дошкільний або навчальний заклад, батько має право забрати дитину з місця її постійного проживання у 17:00 п`ятниці першого та третього тижня місяця і повернути дитину до місця її постійного проживання до 11:00 понеділка другого та четвертого тижня відповідно. Тобто, починаючи з 17:00 п`ятниці, всю суботу, неділю до 11:00 понеділка (з ночівлею) у зазначені тижні місяця дитина проводить з батьком. А також, щосереди кожного тижня місяця батько має право забрати дитину (з ночівлею) до свого місця проживання з місця постійного проживання дитини у 17:00, та повернути дитину до місця її постійного проживання наступного дня до 11:00;

2.3.3 сторони мають право погодити інший, більш тривалий час перебування дитини за місцем проживання батька з ночівлею без присутності матері;

2.3.4 у випадку, якщо дитина перебуває з батьком, тоді мати має право спілкуватись з дитиною засобами телефонного зв?язку та за допомогою різноманітного програмного забезпечення з підключенням до мережі Інтернет: Скайп (Skype), Вайбер (Viber), ВотсАп (WhatsApp) тощо, а батько зобов`язується не чинити матері перешкоди у такому спілкуванні з дитиною;

2.4 у випадку, якщо матір з будь-яких причин вимушена бути тимчасово відсутньою за місцем постійного проживання свого та дитини (відпустка без дитини, відрядження, лікування тощо), вона зобов`язана повідомити про це батька якомога раніше. У відсутність матері, дитина проживає з батьком;

2.5 батько та мати мають право безперешкодно відвідувати будь-які дошкільні/шкільні/навчальні та позашкільні зібрання, гуртки, заходи, які проводяться за участю дитини або для забезпечення її інтересів з урахуванням часу, визначеного установами, які відвідує дитина;

2.6 у випадку хвороби дитини, під час її перебування з матір`ю, мати зобов`язана негайно поінформувати батька, в тому числі, якщо дитина захворіла під час перебування на відпочинку з матір`ю та надати можливість безперешкодно спілкуватись з дитиною за місцем її перебування, проживання чи лікування. У випадку хвороби дитини, під час її перебування з батьком, батько зобов`язаний негайно поінформувати матір, в тому числі, якщо дитина захворіла під час перебування на відпочинку з батьком та надати можливість безперешкодно спілкуватись з дитиною матері за місцем її перебування, проживання чи лікування;

2.7 за своїм бажанням, батько та мати можуть не менше, ніж двічі на рік проводити відпустки з дитиною загальною тривалістю 45 днів у літній період (без урахування зимових, весняних та осінніх канікул), якщо про інше не домовляться батьки. Період проведення таких відпусток не може перешкоджати навчальному процесу дитини;

2.7.1 батьки погодили, що батько проводить з дитиною зимові, весняні та першу половину літніх канікул у непарні роки, у парні роки - осінні канікули та другу половину літніх канікул. Мати проводить з дитиною осінні канікули та другу половину літніх канікул у непарні роки та зимові, весняні та першу половину літніх канікул - у парні роки, якщо про інше не буде досягнуто домовленостей між батьками;

2.7.2 той з батьків, який планує виїжджати з дитиною у відпустку, бере на себе всі витрати та ризики, пов`язані із харчуванням, транспортуванням, проживанням, дозвіллям, медичним супроводом дитини на весь час подорожі;

2.7.3 дитина може поїхати у відпустку з одним із батьків або в межах території України, або закордон. Інший з батьків зобов`язується не чинити перешкод іншій стороні з вивозу дитини на відпочинок закордон і зобов`язується своєчасно надавати всі нотаріальні згоди на такий виїзд;

2.8 перебування з дитиною протягом таких національних свят, як: Новий Рік, Різдво, травневі свята та Великдень здійснюється батьками за принципом рівної участі. У парні роки дитина проводить вказані національні свята разом з матір`ю, у непарні роки - з батьком, якщо про інше не досягнуто домовленостей між батьками;

2.9 батьки погодили, що з метою святкування Нового Року, Різдва та Великодня, дитина проводить у батька або матері в залежності від парного або непарного року, згідно з умовами, визначеними даною мировою угодою, починаючи з 31 грудня відповідного парного або непарного року до 2 січня включно наступного року; Різдвяні свята - з 05 січня по 08 січня включно; Великдень - з дня, що передує Великодню по день, що слідує за Великоднем включно;

2.10 святкування днів народження дитини у парні роки організовуються та фінансуються матір`ю, батько та його родичі мають право прийти на святкування привітати дитину, у непарні роки - організовуються та фінансуються батьком, мати та її родичі мають право прийти на святкування та привітати дитину;

2.11 батьки, з урахуванням інтересів дитини, приймають спільне рішення щодо освіти та освітніх закладів, гуртків, секцій, додаткових занять, медичних закладів тощо, які буде відвідувати дитина;

2.12 батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї мови, своєї національності, своєї релігії, своєї Батьківщини; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої та вищої освіти, готувати її до самостійного життя;

2.13 батьки несуть відповідальність за життя і здоров`я дитини, її інтелектуальний, особистий і фізичний розвиток;

2.14 позивач і відповідач зобов`язуються не втручатися в особисте життя один одного та не налаштовувати дитину проти батька чи матері, чи інших членів сім`ї та родини;

2.15 батьки засвідчують, що вони обізнані з приписами статті 180 Сімейного кодексу України, відповідно до якої визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття;

2.16 батьки зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань за даною мировою угодою;

3. сторони погодили, що місце проживання дитини може бути змінено у разі досягнення згоди про це сторін (позивача і відповідача), або коли дитина досягне віку, з якого вона матиме право самостійно визначати своє місце проживання;

4. сторони погодили, що протягом двадцяти календарних днів, з моменту затвердження даної мирової угоди, дитина буде знята з реєстраційного обліку місця проживання за адресою квартири АДРЕСА_1 . Мати (позивач) та батько (відповідач) зобов`язуються вчинити всі необхідні дії для зміни адреси реєстрації місця проживання дитини у зазначені в даному пункті мирової угоди строки;

5. сторони, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно, дійшли згоди врегулювати спір щодо поділу спільного майна подружжя наступним чином:

5.1 відповідач ОСОБА_3 сплачує на користь позивача ОСОБА_2 компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя (позивача та відповідача) у розмірі 1 314 590 грн 00 коп., що за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США на дату підписання цієї мирової угоди еквівалентно 50 000 доларів США (далі за текстом - компенсація) протягом двох календарних місяців з моменту затвердження даної мирової угоди відповідною ухвалою суду. Від решти позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя позивач - ОСОБА_2 відмовляється на умовах цієї мирової угоди;

5.1.1 належним документальним доказом сплати компенсації відповідачем позивачу є банківська квитанція/чек (із каси банку, терміналу для оплати, банкомату), виписка з рахунку відповідача, що підтверджує сплату компенсації на користь позивача - ОСОБА_2 або власноручно написана розписка ОСОБА_2 або відповідна заява ОСОБА_2 , підпис на якій посвідчено нотаріально (у разі сплати компенсації готівкою). У випадку сплати компенсації у безготівковій формі, кошти перераховуються відповідачем позивачу за наступними реквізитами: IBAN НОМЕР_1 , у АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», МФО 305299, ІПН 21, отримувач - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), призначення платежу: «сплата компенсації за частку у спільному майні подружжя згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва, справа № 752/12890/21»;

5.1.2 сторони погодили, що компенсація сплачується одним платежем (траншем);

5.1.3 в разі, якщо на момент сплати відповідачем компенсації, офіційний курс Національного банку України гривні до долара США збільшиться, порівняно з курсом Національного банку України, що існував на момент укладення даної мирової угоди, сума компенсації в національній валюті - гривні розраховується за офіційним курсом гривні до долара США Національного банку України на момент оплати і має складати еквівалент 50 000 доларів США;

5.1.4 позивач ОСОБА_2 зобов`язується в день здійснення оплати компенсації за даною мировою угодою надати відповідачу ОСОБА_3 заяву про повне виконання умов мирової угоди ОСОБА_3 щодо сплати компенсації та відсутність з її сторони будь-яких претензій, підпис на якій посвідчено нотаріально;

5.1.5 позивач ОСОБА_2 зобов`язується протягом двох робочих днів, що слідують за днем затвердження даної мирової угоди судом, надати відповідачу ОСОБА_3 нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , укладення договору іпотеки на умовах, визначених на власний розсуд ОСОБА_3 з метою отримання ним коштів для виконання умов цієї мирової угоди;

5.2 квартира АДРЕСА_1 переходить в особисту приватну власність відповідача - ОСОБА_3 в цілому без обмеження права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись відповідно до чинного законодавства України після повного виконання відповідачем пункту 5.1 цієї мирової угоди. Подальше володіння, розпорядження і користування зазначеною квартирою здійснюється відповідачем ОСОБА_3 самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження з боку позивача - ОСОБА_2 ;

5.3 право позивача - ОСОБА_2 на частку в будь-якому майні, що є спільною сумісною власністю подружжя (позивача та відповідача) припиняється після затвердження даної мирової угоди та повного виконання відповідачем пункту 5.1 цієї мирової угоди;

5.4 позивач ОСОБА_2 , розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, засвідчує, що після визнання, затвердження даної мирової угоди та повного виконання відповідачем пункту 5.1 цієї мирової угоди, вона втрачає будь-які майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , в тому числі і право проживання та реєстрації місця проживання за адресою квартири, та зобов`язується протягом двадцяти днів, з моменту затвердження даної мирової угоди, знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою квартири;

5.5 позивач та відповідач підтверджують, що поділ спільного сумісного майна подружжя, передбачений даною мировою угодою, охоплює всі майнові права на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя (позивача та відповідача), є справедливим, відповідає домовленостям сторін (позивача та відповідача), не обмежує права будь-якої із сторін (позивача або відповідача), не ставить будь-яку із сторін (позивача або відповідача) в невигідне/надзвичайно невигідне матеріальне становище;

5.6. сторони засвідчують, що після виконання даної мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо спільного сумісного майна подружжя (позивача та відповідача);

6. у разі невиконання позивачем та/або відповідачем зобов?язань, передбачених затвердженою судом мировою угодою, ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень, згідно ч. 3 ст. 208 ЦПК України;

7. кожна сторона несе самостійно витрати на професійну правничу допомогу, сплату судового збору інші судові витрати. Вказані витрати покладаються на відповідну сторону, яка їх сплатила;

8. сторони зобов`язуються сумлінно виконувати умови, передбачені цією мировою угодою;

9. з моменту затвердження даної мирової угоди сторони не мають взаємних претензій з приводу предмету позову по справі 752/12890/21, а спір вважається врегульованим відповідно до умов мирової угоди.

Провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов?язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя - закрито.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , який не брав участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваною ухвалою суду вирішено питання про його права та обов`язки, подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що протягом січня 2021 року між ним та ОСОБА_3 були укладені договори позики на загальну суму 975 000 грн 00 коп. із кінцевим строком погашення 15 вересня 2023 року.Зазначені договори позики передбачались на фінансування кредитних/іпотечних договорів, фінансування потреб сім`ї ОСОБА_3 (фінансування договору іпотеки) з метою, в тому числі залучення коштів під фінансування застави у банку або передачі квартири площею 104,6 кв.м. по АДРЕСА_3 в іпотеку.

Вказує, що вони (сторони) звернулись до нотаріуса 15 вересня 2023 року з метою передачі у його власність 25,4 кв.м. вищезазначеної квартири, та укладення договору про передачу 25.4 кв.м. площі квартири, однак він дізнався, що квартира знаходиться в арешті у зв`язку із примусовим виконанням оскаржуваної ухвали. У зв`язку із примусовим виконанням оскаржуваної ухвали, накладений арешт на все нерухоме майно ОСОБА_3 , в тому числі квартири, яка була поділена колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 загальною площею 104,6 кв.м, без його участі, що порушує його права на частку майна в розмірі 25,4 кв.м. загальної площі квартири.

Зазначає, що оскільки ОСОБА_3 користувався його коштами, та в подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 поділили майно - квартиру 104,6 кв.м. згідно з умов мирової угоди від 26 жовтня 2021 року, затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року без його участі та всупереч його волі, вважає, що є всі підстави для її скасування в апеляційному порядку, оскільки така ухвала порушує його законні інтереси як особи якій: мало бути передано в іпотеку майно (квартира) по АДРЕСА_3 загальною площею 104,6 кв.м., і він в свою чергу набув прав іпотекодержателя згідно із укладеним договором, або у разі неукладеня договору іпотеки, мав підписати із власником майна, ОСОБА_3 договір про передачу йому у власність 25,4 кв.м. площі квартири.

Також вказує, що мирова угода від 26 жовтня 2021 року, яку подали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в тексті заяви, просто завізувавши її власними підписами, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вона нотаріально не посвідчена. Окрім того, в разі здійснення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 взаємних поступок, мирова угода від 26 жовтня 2021 року на час подання цієї апеляційної скарги була би виконана і скаржник зміг би реалізувати своє право на укладання разом з ОСОБА_3 правочину на частку майна (квартири 104,6 кв.м.) в розмірі 25,4 кв.м. Це, на його думку, також підтверджує про відсутність поступок з обох сторін, оскільки у разі здійснення поступок обома сторонами, ця угода була би виконана, а майно відповідно не перебувало б в арешті, відповідно він би зміг реалізувати досягнуті з ОСОБА_3 домовленості про: передачу в іпотеку або заставу майна ОСОБА_3 оформити з ОСОБА_3 договору про передачу 25,4 кв.м. в його власність.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що по своїй суті права неповнолітньої дитини (сервітутне право) на користування майном з 2016-2017 року (з дня придбання батьком майна) були порушені при затвердженні Голосіївським районним судом міста Києва мирової угоди 20 січня 2022 року. З цього часу мирова угода в силу вимог ЦК України є нікчемною. З урахуванням наведеного просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року.

31 травня 2024 року ОСОБА_1 також подав письмові пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та акцентує на тому, що ОСОБА_2 у даній справі використовує мирову угоду укладену 26 жовтня 2021 року між нею та ОСОБА_3 , затверджену ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року виключно з метою зловживання правами на зло ОСОБА_3 й ОСОБА_1 .

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням доводів викладених у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з таких підстав.

Згідно п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У ст.129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Указаній нормі кореспондуються приписи ч.1 ст.352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст.352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч.1 ст.17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст.352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/914/19.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у провадженні Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов`язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя.

26 жовтня 2021 року сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулись до суду із спільною заявою про затвердження вказаної вище мирової угоди та закриття провадження у справі.

Зазначена мирова угода судом першої інстанції була приєднана до матеріалів цивільної справи.

Згідно ч.7 ст.49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Положеннями ст.207 ЦПК України передбачено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди, суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи необмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Системний аналіз указаної норми дозволяє дійти висновку, що укладення мирової угоди є правом сторін, яким вони можуть скористатися у будь-який момент судового розгляду, тобто після відкриття провадження у справі судом першої, апеляційної чи касаційної інстанції та до ухвалення судового рішення за результатами такого розгляду.

Отже, мирова угода це укладений сторонами правочин з метою врегулювання їх спору на основі взаємних поступок.

За таким правочином сторони заново визначають свої матеріальні права та обов`язки у спірному правовідношенні, припиняючи спір, що став предметом судового розгляду.

Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб`єктивні права та обов`язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору.

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди (див. постанову Верховного Суду від 11 серпня 2023 року у справі № 761/9347/21, провадження № 61-452св23).

Установивши що подана сторонами мирова угода від 26 жовтня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вчинена в інтересах обох сторін, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 207, 255 ЦПК України, постановив ухвалу від 20 січня 2022 року про затвердження укладеної мирової угоди та закриття провадження у даній цивільній справі в частині позовних вимог про ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя, а також в частині зустрічного позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов`язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя.

Також судом першої інстанції було роз`яснено сторонам наслідки закриття провадження у справі, передбачені ст. 256 ЦПК України сторонам зрозумілі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказує, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушує його майнові права, оскільки протягом січня 2021 року між ним та ОСОБА_3 були укладені договори позики на загальну суму 975 000 грн 00 коп із кінцевим строком погашення 15 вересня 2023 року.Зазначені договори позики передбачались на фінансування кредитних/іпотечних договорів, фінансування потреб сім`ї ОСОБА_3 (фінансування договору іпотеки) з метою, в тому числі залучення коштів під фінансування застави у банку або передачі квартири площею 104,6 кв.м. по АДРЕСА_3 в іпотеку. Зазначає, що оскільки ОСОБА_3 користувався його коштами, та в подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 поділили майно - квартиру 104,6 кв.м. згідно з умов мирової угоди від 26 жовтня 2021 року, затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року без його участі та всупереч його волі, вважає, що є всі підстави для її скасування в апеляційному порядку, оскільки така ухвала порушує його законні інтереси як особи якій: мало бути передано в іпотеку майно (квартира) по АДРЕСА_3 загальною площею 104,6 кв.м., і він в свою чергу набув прав іпотекодержателя згідно із укладеним договором, або у разі неукладеня договору іпотеки, мав підписати із власником майна, ОСОБА_3 договір про передачу йому у власність 25,4 кв.м. площі квартири. Крім того, в разі здійснення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 взаємних поступок, мирова угода від 26 жовтня 2021 року на час подання цієї апеляційної скарги була би виконана і скаржник зміг би реалізувати своє право на укладання разом з ОСОБА_3 правочину на частку майна (квартири 104,6 кв.м.) в розмірі 25,4 кв.м.

Однак з такими доводами ОСОБА_1 погодитися неможна, виходячи з такого.

Так із змісту ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року про затвердження мирової угоди, укладеної 26 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , передбачено, що сторони погодили, зокрема, що ОСОБА_2 зобов`язалася протягом двох робочих днів, що слідують за днем затвердження даної мирової угоди судом, надати відповідачу ОСОБА_3 нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , укладення договору іпотеки на умовах, визначених на власний розсуд ОСОБА_3 з метою отримання ним коштів для виконання умов цієї мирової угоди. Сторони узгодили, що квартира АДРЕСА_1 переходить в особисту приватну власність відповідача - ОСОБА_3 в цілому без обмеження права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись відповідно до чинного законодавства України. Подальше володіння, розпорядження і користування зазначеною квартирою здійснюється відповідачем ОСОБА_3 самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження з боку позивача - ОСОБА_2 . Затверджено, що права ОСОБА_2 на частку в будь-якому майні, що є спільною сумісною власністю подружжя (позивача та відповідача) припиняється після затвердження даної мирової угоди та повного її виконання. Затверджено, що ОСОБА_2 , розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, засвідчила, що після визнання, затвердження даної мирової угоди та повного виконання цієї мирової угоди, вона втрачає будь-які майнові права на квартиру АДРЕСА_2 (пункти 5.1.5. - 5.4. мирової угоди).

Аналіз цих положень мирової угоди щодо вирішення питання про правовий режим квартири АДРЕСА_2 свідчить про те, що за умови її належного виконання, єдиним власником цієї квартири має бути ОСОБА_3 .

Такий правовий стан, дозволятиме реалізацію прав ОСОБА_1 на звернення на цю квартиру АДРЕСА_1 , як майбутнє іпотечне майно в межах його боргових правовідносин з ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично зводяться до оскарження бездіяльності (ухилення) ОСОБА_2 щодо виконань нею пунктів 5.1.5. - 5. 4. мирової угоди від 26 жовтня 2021 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

Відтак указані доводи не є достатніми для висновку, що безпосередньо ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року вирішено питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки ОСОБА_1 .

Наведені скаржником обставини можуть свідчити лише про ймовірність такого вирішення, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду не є підставою для висновку про те, що судом вирішено питання про права, інтереси та обов`язки скаржника (див. висновки викладені Верховним Судом у постановах від 13 жовтня 2021 року у справі № 917/1697/20, від 12 грудня 2018 року у справі № 910/2611/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 916/1717/17, від 03 липня 2019 року у справі № 910/15668/18, від 22 травня 2019 року у справі № 904/7274/17, від 09 липня 2019 року у справі № 01/1494 (14-01/1494)).

Отже, враховуючи, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 який не є учасником даної справи і суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки, апеляційний суд відповідно до приписів ст.362 ЦПК України закриває апеляційне провадження.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч.2 ст.362 ЦПК України).

Що стосується посилання ОСОБА_1 на те, що мирова угода від 26 жовтня 2021 року, яку подали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вона нотаріально не посвідчена, то воно не приймається апеляційним судом до уваги, так як за умови недоведення того, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про права та обов`язки скаржника, апеляційним судом у відповідності до правил ст. 362 ЦПК України не перевіряється законність та обґрунтованість такого рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.352, 362 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов`язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 21 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: