Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/5344/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.09.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого-судді Леньо В.В. при секретарі Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виноградівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виноградівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 . Останнім місцем проживання було с. Затисівка Виноградівського району Закарпатської області.

Заповіту не залишала, після її смерті відкрилася спадщина за законом.

Чоловік спадкодавці помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв її син та рідний брат позивача ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, що відкрилася на день смерті матері у 2000 році, за правилами ЦК України 1963 року, оскільки на день смерті проживав разом зі спадкодавцем.

Після смерті ОСОБА_2 , її син ОСОБА_3 вважав себе таким, що прийняв спадщину, оскільки до дня смерті та на час її відкриття постійно проживав разом з спадкодавцем. Свідоцтво про право на спадщину не оформив.

Наведені вище обставини свідчать про фактичне прийняття спадщини до набрання чинності новим ЦК України (2003 року), у зв`язку з чим до виниклих правовідносин суд зобов`язаний застосувати норми та положення ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року), а застосовувати норми ст.ст. 1225, 1268, 1270 ЦК України (2003 року) немає підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , останнім фактичним місцем проживання якого було АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що він є спадкоємцем за законом після смерті брата ОСОБА_3 , прийняв спадщину, що відкрилася на день його смерті, шляхом звернення до Виноградівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк, про що свідчить Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі.

Інші спадкоємці до майна померлого відсутні. Спадкодавець ОСОБА_3 був неодружений та дітей не мав.

Позивач стверджує, що до складу спадщини, що відкрилася на день смерті ОСОБА_3 ввійшло успадковане ним після смерті матері ОСОБА_2 майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 . За даними Виноградівського РБТІ цей будинок зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого Виноградівською РДА від 23.04.2001 за розпорядженням голови Виноградівської РДА №218;

Земельна ділянка загальною площею 0,40 га, розташована на території АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення підсобного господарства, належна ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 03.12.1999, ІІІ-ЗК№031602.

З метою отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності на спадкове майно, позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до нотаріуса. Однак, нотаріу свідмовила у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи її тим, що спадкоємцем не представлено правовстановлюючий документ щодо належності спадкового майна спадкодавцеві та рекомендовано, звернутися до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву про те, що підтримує позовні вимоги і просить справу розглянути за його відсутності.

Представник відповідача Пийтерфолвівської сільської ради у судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. У заяві зазначає, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов`язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе у судовому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами ЦК УРСР в ред. 1963 року та ЦК України (2003 р.).

У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 . Останнім місцем проживання було с. Затисівка Виноградівського району Закарпатської області.

Заповіту не залишала, після її смерті відкрилася спадщина за законом.

Чоловік спадкодавці помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв її син та рідний брат позивача ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, що відкрилася на день смерті матері у 2000 році, за правилами ЦК України 1963 року, оскільки на день смерті проживав разом зі спадкодавцем.

Після смерті ОСОБА_2 , її син ОСОБА_3 вважав себе таким, що прийняв спадщину, оскільки до дня смерті та на час її відкриття постійно проживав разом з спадкодавцем. Свідоцтво про право на спадщину не оформив.

Відповідно до ст.524 ЦК Української PCP в ред.. 1963 року - «Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Ст. 525 (Час відкриття спадщини) і ст.526 (Місце відкриття спадщини), визначено, що - «Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу» і «Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме. - місцезнаходження майна або його основної частини». Також статтями 548 (Прийняття спадщини) і ст.549 (Дії, що свідчать про прийняття спадщини) цього Кодексу, передбачено, що «Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини», а також те, що - «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном».

Наведені вище обставини свідчать про фактичне прийняття спадщини до набрання чинності новим ЦК України (2003 року), у зв`язку з чим до виниклих правовідносин суд зобов`язаний застосувати норми та положення ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року), а застосовувати норми ст.ст. 1225, 1268, 1270 ЦК України (2003 року) немає підстав.

Тобто, у силу положень ст.ст. 524, 525, 529, 548, 549, ч.І п.1, ч.2 ЦК Української РСР(1963 року), чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину був її син - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , останнім фактичним місцем проживання якого було АДРЕСА_1 .

На правовідносини після смерті ОСОБА_3 поширюються норми ЦК України 2003 року.

На підставі ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно позивач ОСОБА_1 , є спадкоємцем другої черги після смерті брата ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Позивач по справі ОСОБА_1 прийняв спадщину після померлого спадкодавця, шляхом звернення до нотаруса із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі.

До складу спадщини, що відкрилася на день смерті ОСОБА_3 ввійшло успадковане ним після смерті матері ОСОБА_2 майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 . За даними Виноградівського РБТІ цей будинок зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого Виноградівською РДА від 23.04.2001 за розпорядженням голови Виноградівської РДА №218;

Земельна ділянка загальною площею 0,40 га, розташована на території АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення підсобного господарства, належна ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 03.12.1999, ІІІ-ЗК№031602.

З метою отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності на спадкове майно, позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до нотаріуса. Однак, нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи її тим, що спадкоємцем не представлено правовстановлюючий документ щодо належності спадкового майна спадкодавцеві та рекомендовано, звернутися до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до ст.524 ЦК України 1963р спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК України 1963р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК України 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст.549).

Згідно ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Відповідно до ст. 553.цивільного кодексу в редакції 1963 року: - Відмова від спадщини

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

У відповідності до вимог ст.392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

У пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Згідно зі ст. 1268 ЦК України - спадщина належить спадкоємцеві, незалежно від часу прийняття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до вимог ч.1ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до вимог ст.116,131 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади в межах їх повноважень; громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі успадкування.

Згідно з ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Як роз`яснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування /зі збереженням її цільового призначення/ при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно з ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703(в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382ч.2, ст.392 ЦК України).

Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Приймаючи до уваги, що позивач після смерті померлого ОСОБА_3 спадщину прийняв, позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 43, 49, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом право власності на:

- земельну ділянку загальною площею 0,40 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення підсобного господарства, належну спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 03.12.1999, ІІІ-ЗК№031602;

- житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , загальною площею 80.2 кв.м., в тому числі житловою - 38.3 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.09.2024 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо