Номер провадження: 22-ц/813/4166/24
Головуючий у першій інстанції Кремер І.О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держаної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держаної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, мотивовуючи це тим, що 24.06.2023 року відносно ОСОБА_1 поліцейським складено протокол про адміністративне затримання серії ОД № 015868, у зв`язку з тим, що 24.06.2023 року позивач ОСОБА_1 надавав юридичну допомогу його клієнту ОСОБА_2 , про що неодноразово зазначав працівникам поліції, проте останні не звертали на це увагу. Співробітники Управління патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійно висловлювали погрози відносно позивача. ОСОБА_1 намагався зафіксувати на мобільний пристрій показники газоаналізатора (алкотестера) його клієнта, однак, співробітники схопили останнього, застосували фізичний вплив та повідомили, що він затриманий, інші адміністративні матеріали відносно нього складені не були. При цьому, ОСОБА_1 здійснює представництво багатьох людей, якій йому довірили та довіряють свою долю у судах та органах державної влади, а саме надає їм професійну правничу допомогу. До позивача було застосовано фізичний вплив на очах людей. Затримання відбувалось у людному місці, привернуло увагу водіїв та пішоходів, у тому числі його клієнта, якому він надавав правову допомогу. Усе це сприяло створенню негативної психологічної установки відносно останнього та його ділової репутації. У позивача істотно змінилась організація життя, адже, наразі, він повинен доводити суспільству, що він є чесним та порядним громадянином. Переживання ОСОБА_1 супроводжувались інтенсивними негативними почуттями. Усі незаконні дії зі сторони співробітників поліції позбавили його відчуття психологічного благополуччя та емоційного комфорту. Позивач оцінює моральну шкоду, завдану йому незаконними затриманням та складанням протоколу у розмірі 150000,00 грн. Для налагодження життя, останній здійснив витрати на відвідування курсів із занять йогою, відвідування спортивних занять, відвідування курсів для самовдосконалення та саморозвитку, інші витрати, щоб заспокоїтись та відволіктись від подій, що мали місце 24.06.2023 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У частині першій статті 130 ЦПК України зазначено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 25.06.2023 року на 14-30 год позивач ОСОБА_1 , представник відповідача Державної казначейської служби не з`явились.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі та в окремо поданій 20.06.2024 року заяві до Одеського апеляційного суду просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності.

Представник Державної казначейської служби України про причини не явки не повідомив, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявив та заяву про відкладення судового засідання не подавав.

Присутній в судовому засіданні представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції Українипроти розгляду апеляційної скарги без присутності в судовому засіданні апелянта ОСОБА_1 та представника Державної казначейської служби України не заперечував.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення без пристуності в судовому засіданні 25.06.2024 року о 14-30 год. позивача ОСОБА_1 та представника Державної казначейської служби України, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача та його представника при таких обставинах не є порушенням прав відповідача та його представника щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю відповідача вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина відповідачів в спричиненні йому даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим він обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди та з чого він при цьому виходив. Наявні в матеріалах справи докази не підтверджують порушеного права позивача.

Колегія суддів повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи та дослідженої копії матеріалів службового розслідування в частині, що стосується поліцейського взводу № 1 роти № 7 батальйону № 1 полку УПП в Одеській області ДПП капрала поліції Куземського Р.Е. та командира роти № 7 батальйону № 1 полку УПП в Одеській області ДПП капітана поліції Каленіченко С.Д., вбачається, що:

- 24.06.2023 року ОСОБА_1 було затримано працівниками поліції та складено Протокол про адміністративне затримання серії ОД №015868, зі змісту якого вбачається, що 24.06.2023 року о 23 год. 15 хв., гр. ОСОБА_5 , був доставлений у службове приміщення ВП №5 ОРУП №1 м. Одеси, у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ст. 185 КупАП, для припинення адміністративного правопорушення, складання протоколу про адміністративне правопорушення, для розгляду справи (а.с. 25);

- 26.06.2023 року, за вх. № С-1987 до відділу моніторингу та аналітичного забезпечення управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції надійшла Скарга № 1 на поведінку співробітників поліції, щодо нецензурної лайки та порушення правил етичної поведінки від адвоката Смирнова А.І.;

- 26.06.2023 року, за вх. № С - 1988 надійшла скарга № 2 на поведінку співробітників поліції, щодо незаконної зупинки транспортних засобів від адвоката Смирнова А.І.;

- 26.06.2023 року, за вх. № С - 1989 надійшла скарга № 3 на поведінку співробітників поліції, щодо негайного не повідомлення про затримання адвоката Смирнова А.І. відповідної ради адвокатів регіону від адвоката Смирнова А.І. на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 ;

- 27.06.2023 року, за вх. № С - 2005 надійшла скарга № 4 на поведінку співробітників поліції, щодо складання протоколу № 015868 від 24.06.2023 року адвоката Смирнова А.І. на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 ;

-28.06.2023 року позивачем було скеровано заяву (скаргу) на дії та поведінку співробітників поліції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо проведення службового розслідування з приводу його незаконного затримання;

- 28.06.2023 року за вх. № С-2038 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга відносно незаконного затримання адвоката Смирнова А.І. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 003976, видане 16.10.2019 року). Вищевказана скарга також була адресована до ТУ ДБР розташоване у м. Миколаєві, до ГУНП в Одеській області та до НПУ;

- 28.06.2023 року за вх. № С-2057 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 щодо дій капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 03.07.2023 року за вх. № С-2087 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла заява ОСОБА_1 на дії капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 03.07.2023 року за вх. № С-2091 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшло доповнення до скарги ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 03.07.2023 року за вх. № С-2092 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшло доповнення до скарги ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 04.07.2023 року за вх. № С-2109 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшло доповнення до скарги ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 05.07.2023 року за вх. № С-2112 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшло звернення ОСОБА_1 щодо застосування до поліцейських дисциплінарних стягнень;

- 05.07.2023 року за вх. № С-2115 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року, у якій він вимагає притягнути останній до дисциплінарної відповідальності;

- 05.07.2023 року за вх. № С-2116 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 05.07.2023 року за вх. № С-2117 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 05.07.2023 року за вх. № С-2125 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 05.07.2023 року за вх. № С-2135 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшло доповнення до скарги ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 07.07.2023 за вх. № С-2156 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

- 07.07.2023 року за вх. № С-2160 з ТУ ДБР у м. Миколаєві до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 ;

- 11.07.2023 року за вх. № С-2199 з ТУ ДБР у м. Миколаєві до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 ;

-11.07.2023 року за вх. № С-2200 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 ;

-11.07.2023 року за вх. № Л-2214 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла заява ОСОБА_6 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 під час несення служби 24.06.2023 року;

-12.07.2023 року за вх. № С-2218 з ГУНП в Одеській області до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла скарга ОСОБА_1 аналогічна за змістом скарги за вх. № С-2199 від 11.07.2023 року;

-10.07.2023 року за вх. № С-2308 з ТУ ДБР у м. Миколаєві до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла заява ОСОБА_1 на дії капрала поліції ОСОБА_3 та капітана поліції ОСОБА_4 ;

-13.07.2023 року за вх. № Г-2252 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла заява ОСОБА_7 ;

- 13.07.2023 року за вх. № М-2253 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшла заява ОСОБА_2 аналогічна за змістом заяви від 11.07.2023 року за вх. № Л-22144;

- 13.07.2023 року за вх. № С-2255 та 25.07.2023 року за вх. № С-2382 до ВМАЗ УПП в Одеській області ДПП надійшли скарги ОСОБА_1 аналогічні за змістом скарги за вх. № С-2218 від 12.07.2023 року;

- за результатами службового розслідування дисциплінарною комісією було складено висновок від 27.07.2023 року, який затверджений начальником Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції підполковником поліції Хмарук Д.

Відповідно до вищевказаного висновку, під час проведення службового розслідування дисциплінарна комісія дійшла до висновку, що факти, викладені у скаргах ОСОБА_1 не знайшли своє фактичне підтвердження. В діях поліцейського взводу № 1 роти № 7 батальйону № 1 полку УПП в Одеській області ДПП капрала поліції Куземського Р.Е. та командира роти № 7 батальйону № 1 полку УПП в Одеській області ДПП капітана поліції Каленіченка С.Д. порушень вимог чинного законодавства не встановлено (т. 2 а.с. 360);

- Управлінням патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції було направлено до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області скаргу на дії адвоката Смирнова А.І. № 22262/41/13/03/02-23 від 06.10.2023 року;

- рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області (реєстраційний № 789/0/14-2/2023, провадження № 789/23) відмовлено в порушенні дисциплінарної справи від 20.12.2023 року. Зокрема, вищевказаним рішенням відмовлено в порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_1 (Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 003976 від 16.10.2019 року, видане Радою адвокатів Одеської області, рішення № 30 від 16.10.2019 року), у зв`язку з відсутністю в діях адвоката ознак дисциплінарного проступку.

- згідно з відповіддю Державного бюро розслідувань Територіального управління державного бюро розслідувань розташованого у місті Миколаєві від 29.06.2023 року з якої вбачається, що другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві розглянуто заяву ОСОБА_1 від 25.06.2023 року, яка надійшла 28.06.2023 року за вхідним № 975 зкп/мк, про можливі неправомірні дії працівників УПП в Одеській області. Вивченням змісту вищевказаної заяви встановлено, що воно не містить достатніх об`єктивних даних, які можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, досудове розслідування яких здійснюється слідчими органів Державного бюро розслідувань, ґрунтується лише на припущеннях про протиправність працівників поліції, у зв`язку з чим відсутні достатні правові підстави для застосування слідчими органів Державного бюро розслідувань наданих повноважень щодо початку досудового розслідування і внесення відомостей до ЄРДР;

Колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Підставою звернення ОСОБА_1 до суду слугувало те, що вказані дії працівників поліції були незаконними, у зв`язку з чим позивачу було заподіяно моральну шкоду.

В якості обґрунтування заявлених вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 зазначив про незаконне затримання його працівниками поліції, якими було складено Протокол про адміністративне затримання серії ОД № 015868 зі змісту якого вбачається, що 24.06.2023 року о 23 год. 15 хв. у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ст. 185 КУпАП для припинення адміністративного правопорушення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи у службове приміщення ВП №5 ОРУП №1 м. Одеси був доставлений ОСОБА_5 . При цьому протоколу про адміністратвине правопорушення у відношенні ОСОБА_1 в подальшому працівниками поліції складено так і не було.

Також позивач звернув увагу, що працівниками поліції неодноразово порушувались його права шляхом необґрунтованого притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху (невиконання вимог дорожнього знаку), що встановлено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 року в адміністративній справі № 520/12193/17, якою постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 скасовано, а також постановою Одеського апеляційного суду від 07.05.2020 року у справі 523/3080/19, якою стягнуто з Держави на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 10000 грн. та встановлено незаконне адміністративне затримання та складання у відношенні ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП та передачею справи до суду, постановою якого у справі № 523/16173/16-ц провадження у відношенні ОСОБА_1 закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Крім того, позивач вказав, що 19.02.2023 року у присутності працівника ОСОБА_8 у медичному закладі проводився медичний огляд особи, якій ОСОБА_1 , будучи діючим адвокатом, надавав правову допомогу. Під час даного медичного огляду поліцейський ОСОБА_8 всіляко перешкоджав йому у виконанні професійних обов`язків адвоката, насміхався над ним, своєю поведінкою порушував його права, що підтверджується відповіддю Управління патрульної поліції в Одеській області від 20.04.2023 року № 8169//41/13/03/03, згідно якою за результатами службового розслідування інформація, що була зазначена у скарзі знайшла своє фактичне підтвердження, а до співробітника УПП в Одеській області застосовано заходи дисциплінарного впливу.

Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Згідно з частиною другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відрізняються від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19, провадження № 12-53гс20, від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21, провадження № 12-28гс22).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода, що спричинила порушення цивільного права, стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Складання протоколу це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18, провадження № 11-284апп19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 вказала, що дії відповідачів щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в дорожньо-транспортній пригоді. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи.

Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, адміністративне провадження № К/9901/8774/20.

Як вбачається із встановлених у справі обставин, у відношенні позивача був складений лише протокол адміністративного затримання серії ОД № 015868 від 24.06.2023 року у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ст. 185, 173, 178 КупАП для припинення адміністративного правопорушення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи.

Даний протокол про адміністративне затримання фіксує факт доставлення ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у службове приміщення ВП №5 ОРУП №1 м. Одеси 24.06.2014 року о 23-15 год. та звільнення його о 01-07 год. 25.06.2024 року, тобто трвалість затримання склала 01 годину 52 хвилини.

В розумінні КУПАП адміністративним затриманням є допоміжний захід адміністративного припинення загального призначення (захід забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення), який полягає у тимчасовому обмеженні свободи пересування і місцезнаходження і застосовується в разі, коли інші заходи адміністративного припинення неефективні для забезпечення належного виконання провадження в справі про адміністративне правопорушення і забезпечення притягнення правопорушника до відповідальності. Адміністративне затримання можливе лише в разі вчинення адміністративного правопорушення.

Строк адміністративного затримання не може бути більшим за три години, у виняткових випадках цей термін може бути подовжено до трьох діб за вчинення певних чітко визначених правопорушень. Цей термін обчислюється з моменту доставлення правопорушника до органу, уповноваженого провадити адміністративне затримання.

Відповідно до ст. 263 КУпАп осіб, які незаконно перетнули або зробили спробу незаконно перетнути державний кордон України, порушили порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзду з них, порушили прикордонний режим, режим у пунктах пропуску через державний кордон України або режимні правила у контрольних пунктах в`їзду-виїзду, правила використання об`єктів тваринного світу в межах прикордонної смуги та контрольованого прикордонного району, у територіальному морі, внутрішніх водах та виключній (морській) економічній зоні України, вчинили злісну непокору законному розпорядженню або вимозі військовослужбовця чи працівника Державної прикордонної служби України або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а також іноземців та осіб без громадянства, які не виконали рішення про заборону в`їзду в Україну, порушили правила перебування в Україні або транзитного проїзду через територію України, може бути затримано на строк до трьох годин для складення протоколу, а в необхідних випадках для встановлення особи та/або з`ясування обставин правопорушення - до трьох діб.

Згідно з ст. 262 КУпАП адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може провадитися лише органами (посадовими особами), уповноваженими на те законами України.

Адміністративне затримання провадиться:

1) органами внутрішніх справ (Національною поліцією) - при вчиненні дрібного хуліганства, вчиненні насильства в сім`ї, порушення порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, при поширюванні неправдивих чуток, вчиненні злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі поліцейського, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а також військовослужбовця чи образи їх, публічних закликів до невиконання вимог поліцейського, при прояві неповаги до суду, вчиненні незаконного доступу до інформації в автоматизованих системах, порушення правил про валютні операції, правил обігу наркотичних засобів або психотропних речовин, незаконного продажу товарів або інших предметів, дрібної спекуляції, торгівлі з рук у невстановлених місцях, при розпиванні спиртних напоїв у громадських місцях чи появі у громадських місцях у п`яному вигляді, що ображає людську гідність і громадську мораль, у випадках, коли є підстави вважати, що особа займається проституцією, при порушенні правил дорожнього руху, правил полювання, рибальства і охорони рибних запасів та інших порушень законодавства про охорону і використання тваринного світу, при порушенні правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні і транзитного проїзду через територію України, а також в інших випадках, прямо передбачених законами України;

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011 (справа № 1-28/2011):

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 2010 року у справі "Гарькавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи.

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі .

Одним із засобів обмеження права на свободу та особисту недоторканність людини є адміністративне затримання, яке є заходом забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 260 Кодексу у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускається, зокрема, адміністративне затримання особи.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність індивіда (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року N 12-рп/2003).

На законодавчому рівні зміст поняття "затримання" як адміністративно-процесуального заходу не розкрито, однак аналіз положень пункту 5 частини першої статті 11 Закону дає

підстави вважати, що під затриманням законодавець розуміє не лише обмеження свободи особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, щодо якої обрано запобіжний захід взяття під варту, обвинуваченої особи (тобто кримінально-процесуальні заходи), але й адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення (тобто адміністративно-процесуальний захід).

Про те, що в результаті затримання обмежується право індивіда на свободу, йдеться також у міжнародних актах, а саме: Зводі принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню або ув`язненню у будь-якій формі, затвердженому Резолюцією 43/173 Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1988 року, за яким слово «затримана особа» означає будь-яку особу, позбавлену особистої свободи не в результаті засудження за вчинення правопорушення; Правилах Організації Об`єднаних Націй, що стосуються захисту неповнолітніх, позбавлених волі, прийнятих Резолюцією 45/113 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1990 року, згідно з якими «позбавлення свободи» означає будь-яку форму затримання чи тюремного ув`язнення будь-якої особи чи її поміщення в державну чи приватну виправну установу; Правилах застосування тримання під вартою, умов, у яких воно відбувається, і запровадження гарантій від зловживань, наданих Рекомендацією REC (2006) 13 Комітету Міністрів Ради Європи від 27 вересня 2006 року, які застосовуються до всіх осіб, що підозрюються у вчиненні правопорушення, та в яких, зокрема, йдеться про те, що "тримання під вартою" визначене таким чином, щоб виключити будь-який період утримання під вартою поліції або іншого правоохоронця під час первинного короткого позбавлення свободи ними або будь-ким іншим, уповноваженим застосувати такий захід (наприклад, за правом громадянського арешту) для мети допиту до пред`явлення обвинувачення, а також будь-яке продовження такого затримання, дозволене судовим органом".

З аналізу положень наведених міжнародних актів не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям "правопорушення".

Слова "затримувати", "тримати" означають залишати, утримувати кого-, що-небудь на якийсь час у певному місці, положенні.

Отже, є підстави для висновку, що внаслідок адміністративного затримання відбувається короткострокове позбавлення людини свободи, право на яке передбачено у статті 29 Конституції України

Характерною особливістю затримання як адміністративно-процесуального заходу, так і тимчасового кримінально-процесуального заходу є те, що вони застосовуються

уповноваженими особами без вмотивованого рішення суду.

Відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним.

Таким чином адміністративне затримання можливо лише в разі вчинення адміністративного правопорушення,

У протоколі про адміністративне затримання ОСОБА_1 серії ОД № 015868 від 24.06.2023 року вбачається, що затримання здійснено у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ст. 185, 173, 178 КУпАП для припинення адміністративного правопорушення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи.

Між тим, позивачем стверджувалось, а відповідачами не спростовано, що протоколу про адміністративне правопорушення за фактом якого було здійснено його адмістративне затримання, органами Національної поліції не складалось.

Дану обставину не заперечував в судовому засіданні 25.06.2024 року, колегії суддів і представник Департаменту Національної поліції, прояснивши це тим, що під час затримання не вдалось достовірно встановити особу затриманого позивача.

У представника Департаменту Національної поліції виникли складнощі з наданням чіткої відповіді на запитання суду, яким чином прізвище, ім`я та по-батьткові позивача, його дата народження зазначені у протоколі про адмінстративне затримання і що само по собі заважало у передбачений законом строк (3 години) встановити особу затриманого, який до того ж є адвокатом, відомості про якого міститься у відповідному реєстрі і у відношенні якого Національною поліцієї вже складися адміністративні матеріали і з яким вже неодноразово вирішувалися судові спори в межах адмінстартивного судочинства і чому у разі не встановлення достовірно особи затриманного той був звільнений через 1 годину та 52 хвилини, тобто до спливу передбаченого законом 3-х годинного строку затримання.

Таким чином, адміністративне затримання ОСОБА_1 відбулось без складення у відношенні нього протоколу про адміністратвине правопорушення за ст. 185, 173 КУпАП, як про це зазначено у протоколі про адміністративне затримання, що такому випадку є порушенням права на свободу та особисту недоторканність людини оскільки обмеження відповідних прав людини у вигляді адміністративного затримання можливо лише якщо воно є заходом забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на свободу та особисту недоторканість має найважливіше значення в демократичному суспільстві, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

В даному випадку вжиття посадовими особами патрульної поліції заходів адміністративного припинення не було виправданим; факт фізичного впливу та адміністративного затримання з урахуванням психологічних властивостей звичайної людини є достатнім свідченням фізичних та психологічних страждань позивача, які позбавили його відчуття психологічного благополуччя, емоційного комфорту та викликали негативні почуття: безпідставність звинувачень, власну безправність, приниження тощо.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (ч.1, п.2 ч.2 ст.23 ЦК України).

Шкоди ОСОБА_1 заподіяно незаконно, завдана шкода в силу положень статті 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню державою незалежно від вини посадових осіб патрульної поліції.

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з наведених ним у позові підстав та обгрутувань у повному обсязі, оскільки сам факт порушення його прав відповідно до наведених у цій постанові апеляційного суду обгрунтувань, є доведеним.

Доведеність факту порушення ограном Національної поліції прав ОСОБА_1 у вигляді адмінстратвиного затримання без складння в подальшому протоколу про адміністративне праворушення в межах якого має здійснюватися адміністративне затримання, як захід забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 з держави моральної шкоди.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач вважає порушником своїх прав. Тобто, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду.

У даному випадку завдання шкоди обумовлено діями, рішеннями посадових осіб патрульної поліції, відтак, саме цей орган державної влади є представником держави у виниклих цивільних відносинах.

Що ж до органів державної казначейської служби україни, то такі не були учасником спірних правовідносин і не вчиняли процесуальних дій, які б порушували конституційні права ОСОБА_1 , що є підставою для відмови у вимогах ОСОБА_1 до неналежного відповідача Державної казначейської служби України.

Колегія суддів визначаючи розмір стягнення моральної шкоди виходить з того, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Зважаючи на доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, прийнявши заперечення відповідача щодо розміру шкоди, оцінивши надані докази, суд апеляційної інстанції, виходячи з вимог розумності, співмірності та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн (двадцять тисяч гривень) як справедливу сатисфакцію завданої позивачеві моральної шкоди.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного бюджету визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року скасувати та ухвалите нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції у місті Одесі Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн (двадцять тисяч гривень).

В решті вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 09.07.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова