Справа № 139/24/24
Провадження № 22-ц/801/1607/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коломійцева В. І.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 рокуСправа № 139/24/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: прокурора Паука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №139/24/24 запозовом керівника Могилів-Подільської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області до ОСОБА_1 , Селянського фермерського господарства «Дар», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Браславця Яна Юрійовичана рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 травня 2024 року,яке ухвалила суддя Коломійцева В.І. в Мурованокуриловецькому районному суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 23 травня 2024 року,

в с т а н о в и в:

В січні 2024 року керівник Могилів-Подільської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , СФГ «Дар», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, мотивуючи позовні вимоги тим, що Могилів-Подільською окружною прокуратурою під час реалізації повноважень, зазначених ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено випадок незаконного вибуття з державної у приватну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, розташованої на території Мурованокуриловецької селищної ради. Так, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі рішення № 714 Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району 34 сесії 7 скликання від 21 жовтня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі її у власність», ОСОБА_2 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :07:002:0628 площею 2 га, про що державним реєстратором Уладівської сільської ради в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 січня 2021 року зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0628 за ОСОБА_2 .

Підставою для державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер №714, видане 21 жовтня 2020 року Курашовецькою сільською радою Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Водночас, згідно наданої Мурованокуриловецькою селищною радою інформації від 19 травня 2021 року, Курашовецькою сільською радою не приймалось рішення № 714 34 сесії 7 скликання від 21 жовтня 2020 року про надання земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 . Після 20 жовтня 2020 року чергові та позачергові сесії Курашовецької сільської ради не проводились.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що на реєстрацію державному реєстратору речових прав Уладівської сільської ради було надано підроблений документ - рішення 714 Курашовецької сільської ради 34 сесії 7 скликання від 21 жовтня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі її у власність». Відповідно до інформації, отриманої від Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0628, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, знаходиться за межами населеного пункту. Вказане свідчить, що зазначена земельна ділянка вибула з власності держави всупереч її волі.

Після здійснення державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу посвідчено договір купівлі-продажу № 825 земельної ділянки з кадастровим номером :07:002:0628, укладений між представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В подальшому приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу посвідчено договір купівлі-продажу № 2773 вказаної земельної ділянки між ОСОБА_3 та представником ОСОБА_1 , та цього ж дня внесено відомості про вчинений правочин в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, Реєстр прав власності на нерухоме майно та зареєстроване право приватної власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Після отримання у власність спірної земельної ділянки в особи, яка не мала права її відчужувати ОСОБА_1 спірну земельну ділянку надала в оренду СФГ «Дар», згідно договору оренди земельної ділянки 02/2021 від 20 листопада 2021 року. На даний час земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0628 перебуває у фактичному користуванні СФГ «Дар».

Таким чином, просив витребувати у відповідачів на користь територіальної громади в особі Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га з кадастровим номером :07:002:0628 та стягнути судові витрати.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 травня 2024 року позов задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 та СФГ «Дар» в комунальну власність Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :07:002:0628 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району (колишньої Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району) Вінницької області.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку була вчинена на підставі підробленого (неіснуючого) рішення органу місцевого самоврядування, тобто, що ця ділянка вибула з володіння власника не з його волі, тому підлягають застосуванню положення статті 388 ЦК України про витребування майна у ОСОБА_1 як у добросовісного набувача.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Браславець Я.Ю. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його безпідставним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції не врахував той факт, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки, а на момент укладення договору купівлі-продажу, були наявні усі правовстановлюючі документи. ОСОБА_1 не знала і не могла знати про придбання земельної ділянки у осіб, які не мали на це право, вона є добросовісним набувачем.

Також вказує, що Мурованокуриловецька селищна рада Могилів-Подільського району Вінницької області не може бути належним позивачем у справі, оскільки на момент вибуття земельної ділянки з державної власності, розпорядником землі було Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Могилів-Подільської окружної прокуратури Вінницької області Вітюк А.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 19 січня 2021 року державним реєстратором Уладівської сільської ради Літинського району Вінницької області зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером: :07:002:0628, площею 2,0 га.

Підставою для державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку стало рішення № 714 Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району 34 сесії 7 скликання від 21 жовтня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі у власність».

Відповідно до інформації Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області № 02-13/1300 від 19 травня 2021 року, Курашовецькою сільською радою не приймалось рішення № 714, 34 сесії 7 скликання від 21 жовтня 2020 року про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 . Остання 31 сесія 7 скликання Курашовецької сільської ради була проведена 20 жовтня 2020 року і на ній були прийняті рішення № 368-394. Після вказаної дати чергові та позачергові сесії не проводились.

Вказана інформація підтверджується листами начальника архівного відділу Могилів-Подільської районної військової адміністрації від 23 листопада 2023 року у яких зазначено, що остання сесія Курашовецької сільської ради відбулась 21 жовтня 2020 року з останнім рішенням під № 394. Відповідно рішення Курашовецької сільської ради № 714 від 21 жовтня 2020 року відсутнє.

З інформації Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №0-2-0.2-2531/2-23 від 29 травня 2023 року слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0628, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, знаходиться за межами населеного пункту на території Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області.

Станом на 26 травня 2023 року розпорядником даної земельної ділянки було Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області і вона перебувала у державній власності.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо суд встановить, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16 зроблено висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України», від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції», від 22 січня 2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії», від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України») свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції врахував, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, а відсутність такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку проведена на підставі підробленого рішення органу місцевого самоврядування.

Крім того з матеріалів справи відомо, що 17 лютого 2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу посвідчено договір купівлі-продажу № 825 земельної ділянки з кадастровим номером :07:002:0628, відповідно до якого ОСОБА_2 від імені якого діяв його представник ОСОБА_4 відчужив (продав) цю земельну ділянку ОСОБА_3 . Відомості про вчинений правочин та перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_3 було внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

В подальшому 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :07:002:0628). Відомості про вчинений правочин та перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановивши, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку була здійснена на підставі підробленого (неіснуючого) рішення органу місцевого самоврядування, тобто ця ділянка вибула з володіння власника не з його волі, суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що в цій справі підлягають застосуванню норми статті 388 ЦК України про витребування майна у ОСОБА_1 як у добросовісного набувача.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 139/997/21 (провадження № 61-12898св22).

В постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц викладено правовий висновок, про те, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Також суд врахував, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатне передання земельної ділянки у приватну власність та повернення у державну власність землі, яка вибула з власності держави незаконно поза її волею.

При цьому суди врахували статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, а також те, що для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 175/5124/19 (провадження № 61-1535св23) дійшов висновку, що право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її набуття фізичною особою, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні норми стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Повернення у комунальну власність земельної ділянки, незаконно набутої фізичною особою без відповідного рішення уповноваженого органу, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Таким чином, суд у цій справі перевірив, чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Надано належну оцінку добросовісності відповідача та додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Апеляційний суд також враховує інтереси позивача як власника спірної земельної ділянки, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника, якого позбавили володіння земельною ділянкою внаслідок протиправних дій перевищують інтереси набувача, який набув право власності на майно. Отже, за обставин цієї справи, вимоги позивача про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння є обґрунтованими.

Крім того, ОСОБА_1 , із власності якої витребовується земельна ділянка, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до першого набувача, у якого вона придбала земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 591/6566/20-ц (провадження № 61-19528св21), від 25 липня 2022 року у справі № 278/607/17 (провадження № 61-2068св21).

Таким чином, немає підстав уважати, що витребування земельної ділянки є надмірним тягарем для ОСОБА_1 .

Крім того, на час реєстрації за ОСОБА_2 права приватної власності на вказану земельну ділянку, остання перебувала у державній власності і знаходилася за межами населеного пункту с. Курашівці, а тому відповідно до п.4 ст. 122 ЗК України право розпоряджатись нею належало ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області. За таких обставин орган місцевого самоврядування не мав повноважень приймати рішення щодо передачі даної земельної ділянки у приватну власність.

Доводи апеляційної скарги щодо пред`явлення прокурором цього позову в інтересах неналежного позивача є безпідставними, оскільки спірна земельна ділянка належать до державної власності, а позов прокурором пред`явлено в інтересах держави в особі Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, яке і було розпорядником цих земель, на час подання позову.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 297/2874/17 (провадження № 61-3143св22).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Браславця Яна Юрійовичазалишити без задоволення.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 липня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Ковальчук О.В.

Панасюк О.С.