ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м.Суми

Справа №950/433/24

Номер провадження 22-ц/816/1128/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

у присутності:

представника боржника (заявника) ОСОБА_1 - адвоката Паламарчук Наталії Володимирівни,

стягувача - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Паламарчук Наталією Володимирівною,

на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 21 лютого 2024 року у складі судді Косолапа В.М., постановленої у м. Лебедин, Сумської області, повний текст якої виготовлено 22 лютого 2024 року,

за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх доходів боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення з цією заявою і до досягнення дитиною повноліття.

08 лютого 2024 року Лебединським районним судом Сумської області видано судовий наказ за заявою ОСОБА_2

12 лютого 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Паламарчук Н.В., звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу, виданого Лебединським районним судом Сумської області 08 лютого 2024 року, таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що його було видано за вимогою стягувача, яка не відповідає п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 21 лютого 2024 року у задоволенні заяви представника боржника, адвоката Паламарчука Н.В. про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Паламарчук Н.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву боржника про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що висновки суду першої інстанції про проживання дитини разом з матір`ю не ґрунтуються на доказах. Вказує на те, що йому стало відомо, що дитина фактично проживає з батьками стягувача в АДРЕСА_1 , тоді як ОСОБА_2 мешкає в м. Суми.

Наголошує на тому, що заявником заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання сина у розмірі частини від усіх видів його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що не передбачена п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, якою визначено граничний розмір стягуваних судовим наказом аліментів, що становить не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що не зазначення верхньої межі стягуваного доходу, що відповідає 10 прожитковим мінімумів на дитину відповідного віку, не є підставою для стягнення сум, які перевищують зазначені розміри є необґрунтованими та недоведеними.

ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги стягувачки ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявлена ОСОБА_2 вимога про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини у частці від доходів боржника, узгоджується з положеннями ст. 161 ЦПК України. Відмова у видачі судового наказу з формальних підстав, а саме «текстуальної» невідповідності вимог, визначених у заяві, вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, на думку суду першої інстанції, ставила би непропорційне втручання у права дитини на забезпечення утримання для задоволення її потреб.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зіст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.5ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1ст.191 СК України).

Згідно з п.4 ч.1ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За положеннями ст.160 ЦПК України та ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ є особливою формою судового рішення та одночасно виконавчим документом.

Відповідності до положень ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили; коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання;

матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю - стягувачем ОСОБА_2 та знаходиться на її утриманні.

Твердження заявника апеляційної скарги про не проживання із стягувачем сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а проживання останнього разом з батьками ОСОБА_2 не заслуговує на увагу, адже в силу ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини віком до десяти років є місце проживання її батьків, а не баби чи діда.

Боржник та його представник ані в поданій заяві про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, ані в апеляційній скарзі не доводить, що їх з ОСОБА_2 спільна малолітня дитина знаходиться на його утриманні чи проживає разом з ним.

Крім того, заявником апеляційної скарги не було надано доказів на підтвердження того, що малолітній син не проживає разом з матір`ю, або вона не здійснює утримання дитини. Відомості з Державного реєстру речових прав таким доказом не являються.

За таких обставин, зважаючи на встановлення факту перебування дитини на утриманні матері, заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів подана особою, яка має право на пред`явлення таких вимог.

Щодо невідповідності викладу заявником ОСОБА_2 прохальної частини заяви про видачу судового наказу положенню п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, то дана обставина не свідчить про те, що нею було заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України та, відповідно, не є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що розмір аліментів, які будуть стягуватися з нього під час виконання судового наказу перевищуватимуть 10 прожиткових мінімумів не ґрунтуються на доказах та є лише його припущенням.

При цьому , виконавець при виконанні судового наказу не позбавлений можливості відповідно до вимог передбачених Законом України «Про виконавче провадження» звернутись до суду із поданням про його роз`яснення .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки вона постановлена з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Паламарчук Наталією Володимирівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов