Провадження № 22-ц/812/806/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2024 року м. Миколаїв

справа № 490/293/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна», на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва ухвалене 02 квітня 2024 року під головуванням судді Черенкової Н.П., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 23 лютого 2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи був укладений електронний договір №3717977 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн строком на 30 днів, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,90% в день. 23 квітня 2021, 19 травня 2021 року, 12 червня 2021 року, 12 липня 2021 року, 11 серпня 2021 року відповідач здійснював оплату на рахунок Кредитора у розмірі нарахованих процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим у відповідності до п. 1.4 та п. 4.2 Кредитного договору відбувалося продовження строку кредиту на 30 днів з стандартною процентною ставкою 1,90% в день. 10 вересня 2021 року відповідач зобов`язання не виконав, в зв`язку з чим відповідно до п. 4.3 Кредитного договору Кредитний договір було автопролонговано, строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль.

25 травня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК«Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу № 25-05/2022, відповідно до якого ТОВ «ФК ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло право нового кредитора до відповідача за кредитним договором. Про відступлення грошової вимоги ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту зазначену при укладенні Кредитного договору. Однак зобов`язання ОСОБА_1 не було виконано.

Посилаючись на викладене ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» просило стягнути на їх користь з ОСОБА_1 заборгованість станом на 09 січня 2024 року у розмірі 34 056 грн 48 коп, яка складається з 10 000 грн 00 коп. заборгованості за кредитом, 22800 грн - заборгованості за процентами, а також 1054 грн 29 коп - інфляційні втрати та 202 грн 19 коп. - 3 % річних. Також просили стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 20416 грн 29 коп., яка складається з заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) - 10000 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 10 000 грн, інфляційні втрати - 353 грн 83 коп та 3% річних у розмірі 62грн 46 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 1452 грн 23 коп судового збору та 2000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції вважав доведеною наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту. Частково задовольняючи вимоги про стягнення процентів у розмірі 10 000 грн виходив з того, що їх розмір значно перевищує розмір заборгованості за основним зобов`язанням, а тому підлягає зменшенню. Частково задовольняючи вимоги 3 % річних та інфляційних втрат, суд виходив з того, що позивачем невірно було нараховано інфляційні втрати та 3 % річних на всю суму заборгованості (за тілом та процентами), оскільки вони повинні нараховуватися тільки на тіло кредиту. Судовий збір було стягнуто пропорційно до задоволених позовних вимог, а витрати на правничу допомогу з урахуванням незначної складності справи, обсягом наданих послуг, виходячи з критерію пропорційності було зменшено до 2000 грн, при цьому суд виходив з того, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було надано договір про надання правової допомоги між ТОВ «ФК «Фінтранс Україна» та адвокатом Столітнім М.М., рахунок на оплату по замовленню на суму 10000 грн та докази його оплати ТОВ «ФК «Фінтранс Україна».

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Фінтранс Україна» просило скасувати заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 10 000 грн заборгованості за основним боргом (сумою кредиту), 22 800 грн - заборгованості за процентами, 353 грн 83 коп. - інфляційних втрат, 62 грн 46 коп - 3% річних, 2362 грн 58 коп. судового збору та 9753 грн витрат на правову допомогу. Також просило стягнути 3220 грн 80 коп судового збору за апеляційну скаргу та витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 8000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем проценти нараховано у межах погодженого строку кредитування, зазначеному в п. 4.2 та п.4.3 Договору про надання споживчого кредиту № 3717977 від 23.02.2021 року, та вони не носять штрафний характер, а тому помилковим є висновок суду першої інстанції про часткове задоволення цих вимог. Також апелянт не погоджується з висновком суду в частині стягнення судового збору та витрат на правову допомогу. На думку ТОВ «ФК «Фінтранс Україна» розмір витрат на оплату адвоката є співмірним та обґрунтованим, підтвердженим детальним звітом про надання правничої допомоги.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 23.02.2021 між ТОВ "Авентус Україна" та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Авентус Україна" було укладено електронний договір № 3717977 про надання споживчого кредиту, який укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "Авентус Україна", затверджених наказом №53-ОД від 16.01.2020 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents.

Вказаний Договір був підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором "А356713".

Таким чином, судом було встановлено, що договір між первісним кредитором та відповідачем укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, відповідач зайшов на Веб-сайт ТОВ "Авентус Україна" https://www.creditplus.ua, де він мав змогу ознайомитись з текстом примірного Кредитного договору, Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ліцензією, фінансовим звітом тощо. Надалі відповідач пройшов реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "Авентус Україна". Потім для безпосереднього оформлення кредиту відповідач в ІТС обрав бажану суму кредиту та строк кредитування. Після прийняття ТОВ "Авентус Україна" позитивного рішення щодо надання кредиту відповідачу ТОВ "Авентус Україна" зробив йому пропозицію в Особистому кабінеті укласти електронний Кредитний договір, який містив усі істотні умови, і з якими відповідач ознайомився до моменту укладання. Після прийняття відповідачем умов Кредитного договору з ним було укладено електронний Кредитний договір, який був підписаний відповідачем електронним підписом.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що Кредитний договір, укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", при його укладанні сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов.

Згідно з умовами укладеного сторонами Кредитного договору загальний розмір кредиту становить 10000,00 грн, строк кредиту - 30 днів, дата повернення кредиту 25.03.2021 року, що вказано в графіку платежів, який є додатком №1 до договору.

Відповідно до п. 2.4. договору кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами згідно з п.2.1. договору.

Згідно п.п.1.3, 1.4, 1.5 п.1 Кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000 грн., строк кредиту 30 днів і він може бути продовжений у порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього Договору. Тип процентної ставки фіксована.

Пунктом 1.5 договору передбачено стандартну проценту ставку в розмірі 1,90%, яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4. цього договору; у межах нового строку кредитування, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до п.4.2. договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3. договору.

За п.1.5.1. договору знижена процентна ставка 1,805 % в день та застосовується відповідно до умов вказаних в даному Договорі.

Згідно п.п.3.1 п.3 договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

У п. 4.1. договору сторони погодили, що строк кредиту може бути продовжено у двох випадках: за ініціативою Споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4. Договору, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп. 4.2. (пп. 4.2.1 -4.2.4) Договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3. (пп. 4.3.1-4.3.2) Договору.

Пунктом 4.3 Договору сторони домовились про порядок автопролонгації строку кредиту.

Так, у пп. 4.3.1 п.4.3. Сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку) кредиту після пролонгації або авто пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, щор слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до пп. 4.2.2 -4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Згідно пп. 4.3.2. п. 4.3. сторони погодили, що споживач, дає згоду на авто пролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду авто пролонгації у Споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою Споживача

ТОВ "Авентус Україна" свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором, який був підписаний останнім у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", виконало та надало йому кредит в сумі 10 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .

В період з 24.03.2021 року по 10.09.2021 року відповідач здійснював часткову оплату на рахунок Кредитора, що підтверджується випискою по картці обліку Договору (розрахунку заборгованості), а саме: 24.03.2021 року 5415,00 грн; 23.04.2021 року 5700,00 грн; 19.05.2021 року 4940,00 грн; 12.06.2021 року 4560,00 грн; 12.07.2021 року 5700,00 грн; 11.08.2021 року 5700,00 грн.

В зв`язку зі здійсненням відповідачем часткової оплати в зазначений період, відбувалося продовження строку кредиту ще на 30 днів з стандартною процентною ставкою 1,90% в день.

10.09.2021 року відповідач свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахування процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим кредитором на підставі п.4.3 договору кредитний договір було пролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль.

Надалі відповідач оплати за кредитним договором не здійснював.

Відповідно до картки обліку договору відповідач має заборгованість по тілу кредиту в розмірі 10 000,00 грн, за процентами 22 800,00 грн, що в загальному розмірі складає 32 800,00 грн.

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно пп.3 п.5.1 кредитного договору ТОВ "Авентус Україна" має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача.

Оскільки обов`язки боржника ОСОБА_1 перед кредитором виконані не були, то укладаючи 25 травня 2022 року договір факторингу №25-05/2022-Ф ТОВ "Авентус Україна" передало ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" право грошової вимоги до ОСОБА_1 , на що вказує доданий до договору витяг з Реєстру боржників.

Про відступлення права грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту ТОВ "Авентус Україна" повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту, зазначену ним при укладенні кредитного договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Водночас, згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищевикладені вимоги закону, встановивши, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором № 3717977 про надання споживчого кредиту від 23.02.2021 р., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем доведена наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 000 грн, яка підлягає стягненню на користь ТОВ "ФК "Фінтраст Україна".

Також судом першої інстанції були частково задоволені вимоги ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" про стягнення з ОСОБА_3 інфляційних втрат за період з грудня 2021 року по лютий 2022 року (до 23.02.2022 р.) включно в розмірі 353грн83коп. та 3% річних за період з 10.12.2021 р. по 23.02.2022 р. в розмірі 62грн46коп.

Доводів щодо неправильності вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, інфляційних витрат та 3% річних апеляційна скарга не містить.

Щодо доводів апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції при вирішенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, то колегія суддів вважає їх слушними з огляду на таке.

Відповідно до ч.1ст.1048 та ч.1ст.1054ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Позивачем була заявлена вимога про стягнення процентів за користування кредитними коштами в розмірі 22 800 грн., що були нараховані ще первісним кредитором - ТОВ "Авентус Україна" в межах строку кредитування (з урахуванням погодженої умовами укладеного сторонами договору пролонгації та автопролонгації строку кредитування) - по 09.12.2021 року включно.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вказаних вимог, суд першої інстанції помилково ототожнив проценти за користування кредитними коштами з неустойкою, а тому безпідставно застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшивши розмір заборгованості за процентами до 10 000 грн.

За таких обставин п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів підлягає зміні шляхом збільшення їх розміру до 22 800 грн., в зв`язку з чим підлягає зміні і загальна сума заборгованості, що визначена судом першої інстанції до стягнення: з 21 416 грн29коп. до 33 216 грн 29 коп.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за позовну заяву також підлягає зміні шляхом збільшення суми таких витрат з 1 452 грн 23 коп. до 2 362 грн 55 коп.

Разом із тим колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо судових витрат на правничу допомогу.

Так, згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

При розгляді справи "Гуриненко проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішеннівід 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

Таким чином, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З огляду на викладене суд першої інстанції правильно врахував незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, в зв`язку із чим підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи та не потребувала затрат значного часу, а також той факт, що розгляд справи було проведено у спрощеному провадженні без виклику сторін у справі, а тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

Апеляційна скарга ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" містить клопотання про відшкодування 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції. Зі звіту, складеного 17 квітня 2024 року, про надання правової допомоги згідно договору №28/03-2024 від 28 березня 2024 року вбачається, що ці витрати понесені у зв`язку з проведеним представником позивача адвокатом Городніщевою В.О. збором і аналізом документів для подання апеляційної скарги, складання апеляційної скарги і подання її до суду (вісім годин).

При вирішенні цього питання колегія суддів керується критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, враховує складність даної справи та обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Також, колегія суддів враховує те, що доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, нових доказів апелянтом не було надано, а тому складання апеляційної скарги не могло потребувати значного часу, а проведення збору і аналізу документів для подання апеляційної скарги взагалі не потребувалося, справа в апеляційному суді розглядалась в порядку письмового провадження.

За таких обставин, колегія суддів вважає достатнім відшкодування ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.

Також, враховуючи суму заборгованості, на який збільшена сума стягнення кредитної заборгованості відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 1 365 грн 50 коп. судового збору, сплаченого за апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Фінтраст Україна" задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» заборгованість у загальній сумі 33 216 грн 29 коп. (тридцять три тисячі двісті шістнадцять гривень двадцять дев`ять копійок), яка складається з заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) - 10 000 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 22 800 грн, інфляційні втрати - 353 грн 83 коп та 3% річних - 62грн 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» 2 362 грн 55 коп. судового збору та 2000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року в частині висновку про часткове задоволення позову залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» 1 365грн50коп. (одна тисяча триста шістдесят п`ять гривень п`ятдесят копійок) судового збору за апеляційну скаргу та 1 000 (одна тисяча) грн 00 коп. витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 10 липня 2024 року