Справа № 242/962/24
Провадження № 2/242/367/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

20 червня 2024 року Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Селидівської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Селидівської міської ради, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним там відповідачем 07.11.2015 року було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу є спільна дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Вважає, що шлюб розпався і примирення неможливо, тому просить суд розірвати їх шлюб. Також зазначає, що після фактичного припинення шлюбних відносин малолітня дитина проживає та перебуває на утриманні позивача, відповідач має намір виїжджати за кордон , тому вважає за доцільне, щоб спільна дитина проживала з батьком. ОСОБА_1 створив всі умови для нормального розвитку дитини.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.06.2024 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Позивач надав до суду заяву, просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідач надала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення, просить розглянути справу без її участі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, згідно якої просить розгляд справи здійснити без її участі, винести рішення на розсуд суду, врахувавши висновок органу опіки та піклування.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд доходить наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 07.11.2015 року сторони уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1

Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 .

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя відповідно до ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

За таких обставин суд доходить висновку, що шлюб зберегти неможливо, сторони миритися не бажають, створити здорову та міцну родину не змогли, шлюб існує лише формально та підлягає розірванню.

Щодо позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить з того, що відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 8 статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (Постанова ВС від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21)

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Приділяє належну увагу вихованню своєї дитини.

Орган опіки та піклування Селидівської міської ради згідно Висновку № 2-23/5-82 від 18.06.2024, вважає визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на розсуд суду.

Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що відповідач позовні вимоги визнала, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі.

Враховуючи вищевикладене, а також виходячи із найвищих інтересів дитини, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 84, 200, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Селидівської міської ради, адреса знаходження: Донецька обл., м.Селидове, вул. Європейська, буд.10 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини- задовольнити.

Розірвати шлюб, зареєстрований 07 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, про що складено відповідний актовий запис № 162, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Копію рішення суду після набрання законної сили надіслати відповідному державному відділу реєстрації актів цивільного стану.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя