ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/760/23 Номер провадження 22-ц/814/1886/24Головуючий у 1-й інстанції Сербіненко І.В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 січня 2024 року

у справі за позовом заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

11.07.2023 до місцевого суду надійшла позовна заява заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про стягнення із ОСОБА_1 до бюджету міста Кременчука понесені Комунальним некомерційним медичним підприємством «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» (далі по тексту КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», лікарня) витрати у сумі 96 957,34 грн на лікування потерпілого ОСОБА_2 ; судові витрати прохали покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.05.2023, що набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винним y вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (справа № 524/10474/18, провадження № 1-кп/524/28/23). Неправомірними діями відповідача гр. ОСОБА_2 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, у зв`язку із чим останній перебував на стаціонарному лікуванні в КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» з 11.04.2018 по 06.06.2018. Загальна вартість лікування склала 96 957,34 грн. Цивільний позов прокурора в межах кримінального провадження був залишений судом без розгляду. Витрати на лікування потерпілого, понесені закладом охорони здоров`я, добровільно відповідачем не відшкодовані. Уповноважений орган на представництво інтересів держави у даних правовідносинах - Кременчуцька міської ради Кременчуцького району Полтавської області не звернувся до суду в порядку статті 1206 ЦК України із позовом до винної особи про відшкодування витрат, понесених створеним ним закладом охорони здоров`я, незважаючи на повідомлення прокурора, що і стало підставою звернення прокурора в інтересах держави в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до суду із даним позовом.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 січня 2024 року позов заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 до бюджету міста Кременчук понесені КНМС «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» витрати у сумі 96 292 (дев`яносто шістдесят тисяч двісті дев`яносто дві) гривні 10 коп на лікування потерпілого ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 684 грн.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційні скарги зазначено, що позов подано неналежним позивачем, так як прокурор не наділений повноваженням на представництво інтересів територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування. Відсутні і підстави для захисту прокурором інтересів держави, оскільки спірні кошти повертаються у власність територіальної общини, а не держави; даний спір інтересів держави не стосується.

Вважає, що в силу норми статті 1206 ЦК України він повинен відшкодувати кошти саме лікувальному закладу та саме в інтересах лікарні і повинен був поданий позов.

Місцевий суд не врахував, що в межах кримінальної справи за його обвинуваченням, прокурором вже пред`являвся цивільний позов, який вироком суду був залишений без розгляду і вирок суду не оскаржувався прокурором, і цей позов не був ідентичним даному, оскільки подавався прокурором в особі фінансового комітету виконавчого комітету Кременчуцької міської ради.

Також, скаржник вказував на те, що наданий прокурором розрахунок вартості ліжко-місця є неналежним та недопустимим доказом у справі, отриманий в позапроцесуальному порядку; в матеріалах справи відсутні документи потерпілого, відповідно до яких можна було б ідентифікувати його особу (вирок не містить даних про потерпілого); відсутнє посилання на номер кримінального провадження чи кримінальної справи; не додано запит, на який наданий цей розрахунок та в контексті чого він отриманий.

Вважає, що розмір витрат на лікування є недоведеним, оплата праці працівникам лікарні, витрати на предмети, матеріали, обладнання та інвентар стягненню не підлягають стягненню, а також не підлягають стягненню витрати на медикаменти, зазначені в розрахунку, оскільки вони понесені не лікарнею, а самим потерпілим.

Також, в обґрунтування апеляційні скарги зазначено на безпідставне незастосування судом строку позовної давності, який необхідно обраховувати з дня пред`явлення йому підозри (влітку 2018 року), та, враховуючи пред`явлення прокурором позову в інтересах іншого органу, ніж заявленого у кримінальному проваджені, строк позовної давності пропущений прокурором.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Щодо встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.05.2023 (справа № 524/10474/20) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком на 1 рік. Цивільний позов прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі фінансового управління виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області залишено без розгляду. (а.с. 13-17).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, вирок набрав законної сили 03.06.2023.

Судовими рішеннями встановлено, що 11.04.2018 о 13-00 годині в м. Кременчуці по просп. Полтавському в району зупинки «Кохнівський хлібзавод», водій ОСОБА_1 , керував автомобілем «DAF-95XF» реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом паливо цистерна «SCHWARZMULLER-TSL З/Е» реєстраційний номер НОМЕР_2 , не забезпечивши перед виїздом технічно справний стан автомобіля внаслідок несправності рульового механізму (подовжньої кермової тяги) автомобіля, допустив його неконтрольований рух виїхавши за межі проїзної частини праворуч відносно напрямку свого руху, скоїв наїзд на пішохода - потерпілого ОСОБА_2 , що стояв на узбіччі біля автомобіля «ВАЗ-2170» державний номерний знак НОМЕР_3 .

У даній дорожній обстановці для запобігання виникнення ДТП, водій ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 2.3. а), 31.1., 31.4.2. б) «Правил дорожнього руху України», де вказано:

У результаті даної пригоди ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження з якими був госпіталізований до КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька».

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи щодо визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_2 № 642 від 20.09.2018 року, виявлені такі тілесні ушкодження: поєднана травма голови, тулуба та кінцівок з забоєм головного мозку, субдуральним крововиливом (під тверду мозкову оболонку) в правій тім`яній долі головного мозку, субарахноідальним крововиливом (під м`яку мозкову оболонку) в лобних долях обох півкуль головного мозку, лінійним переломом потиличної кістки зліва з переходом на основу черепа (піраміду лівої скроневої кістки та клиновидну кістку), крововиливом в пазуху основної (Клиновидної) кістки, раною злобно-скроневій ділянці, гематомами повік лівого ока, множинними саднами на обличчі; гематомами в верхньому та задньому сегменті нижньої частки правої легені, переломами 1-2-3-4-го ребер справа по заднім анатомічним лініям та 1-20го ребер зліва по переднім анатомічним лініям; під капсульними крововиливами печінки та селезінки, крововиливом в жовчний міхур, переломом правої сідничної та правої лонної кісток тазу; закритими переломами зовнішнього виростку великогомілкової кістки та голівки малогомілкової кістки справа, закритим переломом верхньої третини малогомілкової кістки правої гомілки, підшкірною гематомою м`яких тканин нижньої третини стегна, колінного суглобу та гомілки справа; саднами правої гомілки; раною лівого стегна; саднами лівого колінного суглобу; саднами лівого ліктьового суглобу, яка ускладнилась травматичним шоком та по ступеню тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (п.п. 2.1.1.а), 2.1.2., 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України»). Вказані тілесні ушкодження утворились не задовго до госпіталізації потерпілого в стаціонар від дії тупих предметів, які діяли зі значною силою, що могло мати місце при вказаних обставинах та у вказаний строк.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_2 , 13.03.1988, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні «Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» з 11.04.2018 у нейрохірургічному відділенні та переведений до відділення ВАЗліТ 13 ліжко-днів, 24.04.2018 переведений до травматологічного відділення де перебував 42 ліжко-дня. Виписка 06.06.2018.

Згідно з розрахунком «Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» вартість 55 ліжко-днів становить 94 140,44 грн, вартість лабораторних досліджень 2 816,90 грн, загальна сума витрат 96 957,34 грн. (а.с. 18-19).

31.05.2023 заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури звернувся до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про самостійне вжиття заходів, спрямованих на стягнення витрат бюджету міста Кременчука на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення шляхом скерування відповідної позовної заяви та повідомлення прокуратуру до 29.06.2023 (а.с. 20-21).

28.06.2023 заступником керівника Кременчуцької окружної прокуратури повідомлено Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області про здійснення представництва інтересів держави в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення шляхом скерування до суду відповідної позовної заяви в порядку цивільного судочинства (а.с. 22).

Встановивши дані обставини, надавши оцінку зібраним у справі доказам, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем надано належні, достовірні та допустимі докази, в силу вимог ст. ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідачем порушено право «Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_3 . Разом з тим, як вбачається із наданого розрахунку витрат, загальна сума стягнення становить вартість з кількості ліжко-днів, проведених потерпілим в стаціонарі, та вартість витрат на його лікування в день, однак в переліку витрат маються кошти, які зазначені як інші витрати, що позбавляє можливості суд встановити які саме медичні послуги надавались, тому місцевий суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню без врахування сум на «інші витрати».

Щодо посилання відповідача та представника на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з підстав того, що підозра оголошена ОСОБА_1 у 2018 році і з цього часу пройшли три роки, оскільки позов пред`явлено 11.07.2023, місцевий суд визнав їх безпідставними, оскільки в силу норми ч. 2 ст. 265 ЦК України час від дня пред`явлення позову в кримінальному провадженні, залишеного без розгляду, до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Вирок відносно ОСОБА_1 набрав законної сили 03.06.2023, а позов прокурором направлено до Решетилівського районного суду Полтавської області 30.06.2023, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступного висновку.

Питання відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, врегульовано статтею 1206 ЦК України, а також Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року.

Згідно зі статтею 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Якщо кримінальне правопорушення вчинено малолітньою або неповнолітньою особою, витрати на лікування потерпілого відшкодовуються особами, визначеними статтями 1178 і 1179 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 1206 ЦК України)

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України. (ч. 3 ст. 1206 ЦК України)

Тобто, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у власності територіальної громади (у тому числі, у спільній власності об`єднаних територіальних громад) кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного місцевого бюджету.

За змістом наведеної норми матеріального права обов`язок відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, покладається саме на винну особу, яка вчинила цей злочин, і заподіяла шкоду здоров`ю потерпілої, як умисними, так і необережними діями.

Разом з тим, законодавець відмежовує поняття витрат на лікування потерпілого від злочину та інституту шкоди, відповідальність за заподіяння якої не завжди покладається на винну особу.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року.

Сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування.

Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. (п. 3 постанови)

Відшкодуванню підлягають тільки кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого в лікарні, госпіталі, диспансері чи в іншому стаціонарному лікувальному закладі. Всі інші витрати (наприклад, пов`язані з наданням потерпілому швидкої або невідкладної медичної допомоги, на амбулаторне лікування тощо) не відшкодовуються. (п. 3 постанови)

Пунктом 6 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 зазначено про необхідність судів звертати увагу на те, що відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. У разі сумніву в обґрунтованості перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні або в терміні лікування, у справі потрібно призначати відповідну експертизу.

Пунктом 3 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545 (далі - Порядок) встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.

У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами.

Згідно вказаного Порядку сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого форма 003 (у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. (п. 2 Порядку)

Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. (п. 4 Порядку)

Витрачання зазначених надходжень провадиться у загальному порядку на заходи, передбачені бюджетом (відомством). (п. 5 Порядку)

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, факт отримання гр. ОСОБА_2 тілесних ушкоджень внаслідок вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, а також причинний зв`язок між діянням ОСОБА_1 та перебуванням потерпілого ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні в лікарні інтенсивного лікування «Кременчуцька», встановлено вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.05.2023 (справа № 524/10474/18), та не підлягає доказуванню в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

З 11.04.2018 по 23.04.2018 потерпілий ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні медичного закладу КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», що сторонами не заперечується.

Загальна кількість ліжко-днів становить 55, з яких: 13 днів у відділенні ВАЗлІТ та 42 дні в травматологічному відділенні.

На підтвердження витрат КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» на лікування потерпілого ОСОБА_2 прокурором було надано відповідь КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» від 03.12.2018 № 01-16/2317 на запит слідчого СВ ГУНП в Полтавській області № 11731/115/107-2018 від 09.11.2018 (а.с. 18-19), відповідно до якої визначено загальну кількість ліжко-днів, вартість одного ліжко-дня у кожному з відділень, де перебував потерпілий: 4 769,84 грн один ліжко-день у відділенні лікарні ВАЗЛіТ, 765,06 грн - один ліжко-день у травматологічному відділенні лікарні; зазначено витрати на проведені лабораторні дослідження на загальну суму 2 816,90 грн. Загальна сума витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого визначена у розмірі 96 957,34 грн.

Апеляційний суд відхиляє твердження скаржника про неналежність та недопустимість вказаного доказу.

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України визначено критерії допустимості доказів. Так, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідь КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» на запит слідчого закладу охорони здоров`я містить розрахунок витрат на лікування потерпілого ОСОБА_2 , тобто фактично становить інформацію довідкового характеру, яка складена за підписами директора КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», економіста та завідувача травматологічним відділенням, скріплена печаткою даного лікувального закладу.

Сукупність обставин, які встановлені вироком суду за обвинуваченням ОСОБА_1 щодо отримання тілесних ушкоджень від злочину потерпілим ОСОБА_2 та перебування останнього на лікуванні у зв`язку із цим в КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» переконливо свідчать про належність даної відповіді КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» від 03.12.2018 № 01-16/2317 до предмета спору у справі. ОСОБА_1 не спростовано в апеляційній скарзі жодними доказами, що цей доказ не стосується події злочину та наслідків у кримінальній справі за його обвинуваченням.

Усі сумніви скаржника з приводу належності вказаного доказу до особи потерпілого ОСОБА_2 у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 носять характер припущень, що не доведені, а тому не можуть бути покладені в основу доказування.

Також, є безпідставними і твердження скаржника про те, що вказаний доказ є недопустимим, оскільки здобутий у позасудовому порядку.

Апеляційний суд зазначає, що у цивільному судочинстві обов`язок подання доказів покладається на сторони та інших учасників справи. Не свідчить про недопустимість доказу, якщо його було здобуто в межах інших проваджень, зокрема кримінального провадження, у тому числі на стадії досудового розслідування до поки не буде доведено, що він отриманий з порушенням передбаченого законом порядку.

Скаржником не доведено, що відповідь КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» від 03.12.2018 № 01-16/2317 на запит слідчого СВ ГУНП в Полтавській області № 11731/115/107-2018 від 09.11.2018 одержана слідчим з порушенням порядку, встановленого кримінально-процесуальним законом. Відсутність в матеріалах справи безпосереднього запиту слідчого до лікарні не свідчить про недопустимість вказаного документу, як доказу у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що ним відшкодовано у добровільному порядку витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від злочину, у скоєнні якого його визнано винним за вироком суду.

Відповідно до зазначеного вище Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння, вартість одного ліжко-дня визначається виходячи із фактичних витрат на утримання лікувального закладу за місяць, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. (п. 2 Порядку).

Як вбачається з розрахунку витрат на лікування, понесених закладом охорони здоров`я, сума витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день визначено виходячи з наступних витрат:

у відділенні ВАЗЛіТ: заробітна плата 2 760,69 грн, нарахування на заробітну плату 600,17 грн, предмети, матеріали, обладнання та інвентар 54,18 грн, оплата послуг (крім комунальних) 589,36, оплата теплопостачання 142,38 грн, оплата водопостачання 19,34 грн, оплата електроенергії 35,72 грн, інші витрати - 568,00 грн;

у травматологічному відділенні: заробітна плата 459,89 грн, нарахування на заробітну плату 99,87 грн, предмети, матеріали, обладнання та інвентар 6,35 грн, оплата послуг (крім комунальних) 78,13 грн; видатки на відрядження 0,13 грн, оплата теплопостачання 13,15 грн, оплата водопостачання 3,35 грн, оплата електроенергії 7,45 грн, інші витрати - 97,24 грн.

Суми витрат, зазначених як «інші витрати», місцевим судом обґрунтовано виключені із розрахунку у зв`язку із їх не конкретизацією і заперечень в цій частині апеляційна скарга не містить, а прокуратурою рішення суду не оскаржувалось в апеляційному порядку.

Вартість медичних препаратів, витрачених на лікування потерпілого ОСОБА_2 , перелік яких зазначений у відповіді КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» від 03.12.2018 № 01-16/2317, не включена до загальної суми витрат, понесених лікарнею, як безпідставно зазначає скаржник в апеляційній скарзі. Ці витрати, відповідно до зазначеного і відповіді, понесені самими потерпілим, та, як вбачається з вироку суду, витрати самого потерпілого обвинуваченим відшкодовані у добровільному порядку, у зв`язку із чим його цивільний позов залишений без розгляду.

Незгода ОСОБА_1 з тим, що до розрахунку вартості одного ліжко-дня включено заробітну плату працівникам закладу охорони здоров`я та нарахування на неї є безпідставною, не ґрунтується на законі. Беззаперечно, фонд заробітної плати медичним працівникам входить у суму фактичних витрат на щомісячне утримання лікувального закладу.

Разом із тим, апеляційним судом установлено, що до розрахунку вартості одного ліжко-дня безпідставно включено витрати, зазначені як «предмети, матеріали, обладнання та інвентар» на суми 54,18 грн та 6,35 грн, на що уваги місцевий суд не звернув, тоді як витрати на придбання інвентаря та обладнання становлять виключення відповідно до Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545, при цьому, ці витрати не підлягають врахуванню незалежно від того, чи такі інвентар та обладнання придбані на час перебування потерпілого на стаціонарі чи придбані раніше (тобто були у наявності у лікарні).

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, а тому такі витрати необхідно відрахувати із вартості одного ліжко-дня.

Інших заперечень щодо складових розрахунку витрат на лікування апеляційна скарга не містить.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, вартість одного ліжко-дня у відділенні ВАЗЛіТ становить: 2 760,69+600,17+589,36+142,38+19,34+35,72 = 4 147,66 грн х 13 ліжко-днів = 53 919,58 грн; вартість одного ліжко-дня у травматологічному відділенні: 459,89 + 99,87+ 78,13 + 0,13 + 13,15 + 3,35 + 7,45 = 661,97 грн х 42 ліжко-дня = 27 802,74 грн.

Загальна сума витрат на лікування потерпілого, понесених лікарнею, становить: 53 919,58 грн + 27 802,74 грн + 2 816,90 грн (вартість лабораторних досліджень) = 84 539,22 грн.

Щодо підстав звернення прокурора до суду з даним позовом та належності позивача у справі.

Згідно з частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Повноваження прокурора визначено, зокрема, Конституцією України та спеціальним Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з п. 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (п. 27 зазначеної постанови).

З частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18., постанову КЦС ВС від 23.05.2024 у справі № 475/649/22).

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За приписами ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. (абзац 2 частини 5 статті 56 ЦПК України)

Відповідно до положень ч. 2 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 140 Конституції України, під місцевим самоврядуванням в Україні слід розміти гарантоване державою право та реальну здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 142 Конституції України держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» фінансове забезпечення охорони здоров`я може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів, коштів юридичних та фізичних осіб, а також з інших джерел, не заборонених законом.

Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, призначені на охорону здоров`я, використовуються, зокрема, для забезпечення медичної та реабілітаційної допомоги населенню, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень у цій сфері (ч. 3 ст. 18 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я»).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).

У даній справі прокурор звернувся до суду в інтересах держави особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Згідно із статутом КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», затвердженим рішенням Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 18 січня 2022 року, Комунальне некомерційне медичне підприємство «Кременчуцька міська лікарня планового лікування» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (надалі Підприємство) є багатопрофільним закладом охорони здоров`я комунальним унітарним некомерційним неприбутковим підприємством, що надає послуги первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги на території Кременчуцької міської територіальної громади, Південного підокругу госпітального округу Полтавської ОДА з центром у місті Кременчуці в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та цим статутом Підприємства.

Статутом визначено, що Підприємство знаходиться у комунальній власності Кременчуцької міської територіальної громади, створене на майні, що належить до спільної власності Кременчуцької міської територіальної громади, управління яким здійснює Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області (далі Власник) через уповноважений нею орган - Департамент охорони здоров`я Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (надалі Уповноважений орган управління).

Пунктом 6.1 Статуту передбачено, що всі медичні послуги громадянам, за винятком тих, що входять до переліку платних послуг (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1138 «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються в державних закладах охорони здоров`я та вищих медичних закладах освіти» (із змінами)), Підприємство надає за рахунок фінансових ресурсів, отриманих за договорами з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення, а також страхових полісів, договорів добровільного медичного страхування та інших джерел фінансування, не заборонених законодавством України.

Пунктом 9.1 Статуту визначено, що головними критеріями ефективності господарської діяльності Підприємства є виконання його фінансового плану та зобов`язань, встановлених договором про надання Підприємством медичних послуг за кошти місцевого бюджету

Згідно з пунктом 9.8.1 Підприємство зобов`язане забезпечувати надання медичних послуг відповідно до договору про надання медичних послуг за рахунок коштів міського бюджету та інших укладених договорів

Пунктами 10.6-10.8 Статуту передбачено, що Власник здійснює контроль за використанням та збереженням закріпленого за Підприємством майна безпосередньо або через Уповноважений орган управління. Джерелами формування майна Підприємства є: - майно та грошові кошти передані йому Власником або Уповноваженим органом управління у порядку, визначеному законодавством; - кошти, отримані від НСЗУ за договором про надання послуг з медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій; - кошти, отримані за договором про надання медичних послуг з місцевих бюджетів, передбачених на галузь охорони здоров`я та виконання відповідних цільових програм; - доходи, одержані від надання медичних послуг населенню на відплатній основі, а також від інших видів фінансово-господарської діяльності та оплати пов`язаних з цим витрат; - капітальні вкладення та дотації з бюджетів; - кредити банків та інших кредиторів, в тому числі іноземних; - придбання майна іншого підприємства, організації; - добровільні або благодійні внески, пожертвування від фізичних та юридичних осіб, отримання гуманітарної допомоги; - капітальні та поточні трансферти з бюджетів усіх рівнів - інші джерела, не заборонені законодавством України. Підприємство є одержувачем бюджетних коштів.

З урахуванням викладеного засновником та власником КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» є територіальна громада, від імені якої діє Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області.

У цій справі підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив невчинення Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області, як органом місцевого самоврядування, на який покладено обов`язок щодо забезпечення здійснення функцій у спірних правовідносинах, дій у порядку статті 1206 ЦК України на повернення коштів до місцевого бюджету, витрачених комунальним закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від кримінального правопорушення.

Прокурором обґрунтовано, що така бездіяльність порушує інтереси територіальної громади міста щодо наповнення бюджету міста, раціонального використання бюджетних коштів, організації діяльності та фінансуванні комунальних закладів міста відповідно до вимог Конституції та законів України. Як наслідок, указане призведе до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету та свідчить про неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу порушення інтересів держави у бюджетній сфері та свідчить про незабезпечення безумовного виконання нормативно-правових актів держави.

Звернення прокурора до суду з позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - стягнення з винної особи коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, не вирішення якого підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування та завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із Конституцією У країни гарантує місцеве самоврядування та бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування.

Таким чином у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.

Доводи апеляційної скарги в частині неналежного позивача та відсутності у прокурора підстав для звернення до суду із вказаним позовом є необґрунтованими.

З урахуванням положень статуту КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» прокурором вірно визначено орган владних повноважень, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, тому саме Кременчуцька міська рада набула статусу позивача у даній справі та є належним позивачем, як засновник та власник лікарні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов мав бути пред`явлений прокурором в особі закладу охорони здоров`я апеляційний суд відхиляє, оскільки прокурор уповноважений законом подавати позови виключно в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Наведені вище висновки не суперечать рішенню Конституційного суду України від 08.04.99 № 1-1/99, на яке посилався скаржник.

Місцевий суд вірно зазначив, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Вказане відповідає усталеній судовій практиці у спорах, де позов подано прокурором.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, прокурор двічі перед зверненням до суду із вказаним позовом звертався з повідомленнями у порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Кременчуцької міської ради, а саме: 31.05.2023 та 28.06.2023 (а.с. 20-22). Кременчуцька міська рада жодного реагування на вказані повідомлення не здійснила, самостійно позов до суду не подала, що останньою не заперечувалось у справі, що дає суду підстави для висновку про наявність у підстав для представництва.

З урахуванням викладеного прокурор дотримався вимог ч. 4 ст. 56 ЦПК України, належним чином обґрунтував у позові, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту, прокурор дотримався визначеного Законом України «Про прокуратуру» порядку попереднього звернення до повноважного у спірних правовідносинах органу з вимогою вчинити дії з відшкодування збитків у порядку ст. 1206 ЦК України, тому, враховуючи бездіяльність повноважного органу, не звернення в розумні строки з позовом, прокурором підставно та обґрунтовано подано до суду даний позов.

Місцевий суд вірно встановив, що Кременчуцька міська рада є органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, та перевірив наявність у прокурора підстав для звернення до суду із даним позовом.

Доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків місцевого суду не спростували.

Щодо застосування строку позовної давності

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Частиною 1 статті 1206 ЦК України обов`язок відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого покладено на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Як встановлено ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, строк позовної давності у даних спірних правовідносинах необхідно рахувати з дня набрання чинності вироком суду щодо обвинувачення відповідача, тобто з 03.06.2023.

Офіційно введений з 12.03.2020 на всій території України карантин у зв`язку з пандемією COVID-19 припинив свою дію 01.07.2023.

Позов прокурора у даній справі надійшов до суду першої інстанції поштовим відправленням від 30.06.2023, тобто поданий в межах передбаченого законом трирічного строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності необхідно обраховувати з дня пред`явлення підозри відповідачу є безпідставними.

Пред`явлення прокурором цивільного позову в межах кримінального провадження, який вироком суду був залишений без розгляду (незалежно від того, який орган був зазначений прокурором у даному цивільному позові), не впливає на перебіг строку позовної давності в силу норми частини 2 статті 265 ЦК України, на яку вірно послався суд першої інстанції, відповідно до якої якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

висновок за результатом розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з частиною 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, рішення суду першої інстанції в резолютивній частині щодо стягнутої суми витрат на лікування потерпілого від злочину, понесеного закладом охорони здоров`я у розмірі 96 292,10 грн слід змінити, зменшивши суму до 84 539,22 грн.

Також, апеляційний суд зазначає наступне.

Рішення суду першої інстанції в резолютивній частині викладено наступним чином: «Стягнуто з ОСОБА_1 до бюджету міста Кременчук понесені КНМС «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» витрати у сумі 96 292 (дев`яносто шістдесят тисяч двісті дев`яносто дві) гривні 10 коп на лікування потерпілого ОСОБА_2 ».

Згідно з пунктом 4 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545, стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції слід також змінити, уточнивши сторону стягувача, яким є орган, що набув статусу позивача у справі, виклавши її наступним чином: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської територіальної громади в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області понесені Комунальним некомерційним медичним підприємством «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» витрати у сумі 84 539,22 грн на лікування потерпілого ОСОБА_2 ».

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч. 6 ст. 141 ЦПК України)

При зверненні до суду з даним позовом позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Ставка судового збору, яка підлягала сплаті за подачу позову, відповідно до вказаного Закону, становила 1,5 % від ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на перше січня року, у якому подано відповідний позов, а саме 2 684 грн.

Враховуючи часткове задоволення позову (на 87,19%), сума судового збору за подачу позову, яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави, становить пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 2 340,18 грн.

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у сумі 4 026,00 грн (а.с 145-146, 149,151)

Враховуючи принцип пропорційності та часткове задоволення апеляційної скарги (на 12,81%), відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, слід компенсувати суму судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 515,73 грн.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384, 141, 137 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 січня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 96 292,10 грн витрат на лікування потерпілого ОСОБА_2 - змінити, зменшивши суму стягнення до 84 539,22 грн, та викласти абзац другий резолютивної частини рішення наступним чином: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської територіальної громади в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області понесені Комунальним некомерційним медичним підприємством «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» витрати у сумі 84 539,22 грн на лікування потерпілого ОСОБА_2 ».

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 січня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору за подачу позову до суду у сумі 2 684 грн змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 2 340,18 грн.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України частину сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 515,73 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль