Дата документу 28.08.2024 Справа № 335/4048/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4048//24 Головуючий у 1-й інстанції: Соболєва І.П.
Провадження №22-ц/807/1576/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Полякова О.З., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за адресою АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення 301 за період з 01 лютого 2023 року по 29 лютого 2024 року на загальну суму 193 225,24 грн за індивідуальним договором про надання комунальної послуги з постачання теплової енергії N 72202841 від 01.11.2021 року.

Позов мотивував тим, що Концерн "Міські теплові мережі" є виконавцем послуг з виробництва теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ та організації, її збут та інше. Відповідачка ОСОБА_1 є споживачем цих послуг, оскільки є власником нежитлового приміщення 301 загальною площею 672,6 м? за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2005 року № 4325, посвідчений Голуб В.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та договору купівлі-продажу від 25 вересня 2003 року №1665, посвідчений Остренко А.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 13 жовтня 2005 року, до якого позивачем відпускалась теплова енергія. 02.10.2021 року на виконання вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги" позивач на своєму офіційному сайті розмістив індивідуальні договори на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Вказані договори є публічними договорами приєднання та вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Станом на 01.11.2021 р. індивідуальний договір N 72202841 про надання послуги з постачання теплової енергії нежитлове приміщення за адресою:АДРЕСА_2 , між Концерном "Міські теплові мережі" та ОСОБА_1 є укладеним. Будинок АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії (копія актів на знаття показань приладів обліку теплової енергії додається), відповідно обсяг спожитої у будівлі теплової енергії на опалення нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку.

Нежитлове приміщення відповідача не оснащене розподільчим (індивідуальним) приладом обліку теплової енергії. Позивач, виконуючи свої зобов`язання, за період з 01 лютого 2023 року по 29 лютого 2024 року поставив відповідачці у вказане нежитлове приміщення послугу з постачання теплової енергії на суму 193 225,24 грн, яку відповідачка не оплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість на вказану суму.

На підставі вищевикладеного, Концерн «Міські теплові мережі» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії за період з 01.02.2023 року по 29.02.2024 року в розмірі 193 225,24 грн та судові витрати у сумі 2 422,40 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2024 року закрито провадження у цій справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Концерн «Міські теплові мережі подало апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нежитлове приміщення №301площею 672,6 м? по АДРЕСА_1 до якого Концерном «Міські теплові мережі» надались послуги з постачання теплової енергії належить саме фізичній особі ОСОБА_1 , а не фізичній особі-підприємцю, і Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом та зазначає, що споживачем послуг є саме фізична особа, як власник нежитлового приміщення. Наявний у ОСОБА_1 статус фізичної особи-підприємця не дає підстави вважати, що вона виступає як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання. Судом не враховано, що відсутні докази того, що ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець використовує нежитлове приміщення в період з 01.11.2013 по 28.02.2023 в господарській діяльності, споживає теплову енергію в господарських цілях, наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини за її участю є господарськими. Нежитлове приміщення знаходиться в житловому будинку та приєднано до загальної централізованої опалювальної системи, а тому послугу, яку отримує від постачальника відповідач не використовує для виробничих потреб, а є кінцевим споживачем наданої йому послуги з опалення, а тому він є споживачем у сфері житлово-комунальних послуг, тому в даному випадку відповідачем не було доказано належним чином, що послугу з постачання теплової енергії він отримує для виробничих потреб. Отже суд дійшов не вірних висновків щодо закриття провадження у цій справі.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Концерн «Міські теплові мережі», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою Запорізького апеляційного суду про доставку до електронного кабінету судової повістки-повідомлення про розгляд даної справи (а.с. 213), до апеляційного суду не з`явився. На адресу апеляційного суду від Концерн «Міські теплові мережі» надійшло клопотання по розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу просить задовольнити, скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2024 року, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Концерн «Міські теплові мережі».

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що характер правовідносин, що виникли між сторонами, стосується прав та інтересів відповідача саме як учасника господарських відносин фізичної особи-підприємця, у якості якого вона є власником нежитлового приміщення. Прим цьому, підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_1 станом як на зазначений у позові період, так і на дату звернення з позовом до суду припинена не була, зазначене нежитлове приміщення використовується відповідачем в підприємницькій діяльності. Отже, цивільна справа за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення 301, у підвал та першому поверсі літ.А-9 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2005 року № 4325, посвідчений Голуб В.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та договору купівлі-продажу від 25 вересня 2003 року №1665, посвідчений Остренко А.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 13 жовтня 2005 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованого 07.02.2023 року, реєстровий номер 1665153 (а.с.20-21).

Згідно з відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 538897 від 11 квітня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрована, як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності є: 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах (а.с. 35).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, дата проведення державної реєстрації 18 жовтня 1996 року (а.с.56).

Як вбачається з договору № 100875 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01 січня 2007 року з додатками та додатковими угодами № 1 від 01 листопада 2009 року, №2 від 01 серпня 2013 року, № 3 від 22 січня 2016 року, він укладався відповідачем як приватним підприємцем, нежитлове приміщення щодо утримання якого позивачем надаються житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , є магазином «Дельфін» (а.с.99-104).

Крім того, матеріали справи містять надані відповідачем розрахунок фактичного теплопостачання від внутрішньої системи опалення магазина продовольчих товарів по бул. Гвардійському, 22; акти обстеження системи теплопостачання від 05 квітня 2013 року та від 15 липня 2013 року за адресою АДРЕСА_1 , за змістом яких призначення приміщення магазин продовольчих товарів, акт розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 01.01.2007, зведений акт вартості будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 , згідно з яким призначення будівлі торгівельна (а.с. 59-63,109-111).

У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція господарських та цивільних судів, - це стаття 20 ГПК України та стаття 19 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 45 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу.

Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені у статті 20 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо фінансових інструментів, зокрема щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства;

18) справи у спорах щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів власників облігацій, що виникають між адміністратором за випуском облігацій та емітентом облігацій та/або особами, які надають забезпечення за такими облігаціями;

19) справи у спорах щодо оскарження рішення зборів власників облігацій.

Терміни "особа, яка надає забезпечення", "збори власників облігацій" вживаються у цьому Кодексі у значенні, наведеному в Законі України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки".

20) справи у спорах між організацією водокористувачів та її членом або власником (користувачем) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, включеної до території обслуговування відповідної організації водокористувачів, щодо набуття чи припинення членства в такій організації водокористувачів, укладання, зміни, розірвання, виконання організацією водокористувачів договорів, додаткових угод та іншої документації, яка відповідно до умов договору є його невід`ємною частиною, умов надання послуг організацією водокористувачів, визнання недійсними правочинів, вчинених організацією водокористувачів, а також щодо визначення території обслуговування організації водокористувачів; справи у спорах між власниками меліоративних систем або мереж та водокористувачами щодо умов забору, доставки води та її відведення.

Разом з тим, положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Отже, при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19), від 09 листопада 2021 року у справі 3 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21), від 23 листопада 2021 року у справі №175/1571/15 (провадження № 14-51цс21), від 23 листопада 2021 року у справі №641/5523/19 (провадження № 14-178цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20 )зазначено, що за змістом частин першої та третьої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, Верховний Суд в постанові від 12 січня 2022 року у справі № 335/5044/21.

За частиною 1 статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію, тощо), або відмовиться від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання, перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд, відповідно до нормативів норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги.

Згідно із частиною 1 статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

За приписами статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина 1 статті 320 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 50 ЦК України).

Частиною 3 статті 128 ГК України визначено, що громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно із частиною 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 335/11807/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 486/836/18, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, дійшла висновку, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі N916/1261/18 зроблено висновок про те, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

У постанові Верховного Суду від 07 березня 2023 року у справі №904/587/22 суд касаційної інстанції наголосив наступне:

«42. Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

43. З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі N 904/1083/18.

44. Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі N 916/385/19, від 13.02.2019 у справі N 910/8729/18.

45. Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

46. Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

47. Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

48. Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

49. Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

50. У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі N 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі N 522/7909/16-ц).

51. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі N 916/1261/18, на яку, зокрема, посилається скаржник в касаційній скарзі.

52. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі N 548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

53. Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими».

Першочерговим питанням у цій справі, яке винесено на розгляд суду є питання визначення юрисдикції цього спору за позовом юридичної особи (теплопостачальної компанії) про стягнення вартості поставленої теплової енергії до фізичної особи, яка має статус фізичної особи-підприємця та має у власності нежитлове приміщення.

Концерн «МТМ» стверджує, що дана справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки власником нежитлового приміщення і споживачем комунальних послуг виступає ОСОБА_1 як фізична особа. Вказує, що остання не здійснювала діяльність як фізична особа-підприємець у вказаному нежитловому приміщенні.

Між тим, у справі що розглядається встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована, як ФОП з 18 жовтня 1996 року і з цього часу вказаний статус не припинено. Основним видом діяльності ФОП є роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах. Нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , є магазином продовольчих товарів. Договір № 100875 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01 січня 2007 року з додатками та додатковими угодами № 1 від 01 листопада 2009 року, №2 від 01 серпня 2013 року, № 3 від 22 січня 2016 року укладений позивачем саме з ФОП ОСОБА_1 .

Доказів того, що вищезазначене нежитлове приміщення не використовується відповідачем у підприємницькій діяльності, матеріали не містять.

Таким чином, фактично позов ініційовано у зв`язку з існуванням спору між Концерном «МТМ», як постачальником послуг з забезпечення споживачів тепловою енергією, та споживачем ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем щодо користування такими послугами в межах здійснення ФОП ОСОБА_1 своєї господарської діяльності у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , в яке позивач надає відповідні послуги, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

В апеляційній скарзі Концерн «МТМ» посилався на те, що договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 100875 є розірваним з підстав, прямо зазначених в законі, а відсутність у відповідача додаткової угоди про розірвання договору або відсутність рішення суду щодо визнання його недійсним або відсутність заяви-приєднання до публічного договору не вбачає в собі порушення з боку позивача норм чинного законодавства та загалом не оспорює укладення типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії № 72202841 від 01.11.2021 р.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З метою перевірки доводів відповідача щодо розірвання договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 100875, судом першої інстанції витребувано у Концерну «МТМ» належним чином засвідчені копії вказаного договору, додатків та додаткових угод до нього в разі укладання.

Як вбачається з належним чином завіреної копії договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 100875 він укладений між приватним підприємцем ОСОБА_1 та Концерном «МТМ» на об`єкт: орендоване нежитлове приміщення першого поверху по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 10.4 договору встановлено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо жодна з сторін за місяць до закінчення терміну дії даного договору не заявила про розірвання цього договору.

Зважаючи на вказане, враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що Концерн «МТМ» чи ФОП ОСОБА_1 заявила про розірвання договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 100875 від 01.01.2017 року, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вказаний договір є розірваним.

Крім того, в постанові Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2024 року у справі №335/3178/23, апеляційний суд по аналогічній справі розглядаючи спір між тими самими сторонами щодо стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з листопада 2021 року по січень 2023 року в розмірі 270 515,62 грн, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо розірвання договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №100875, прийшов до висновку, що вказаний договір сторонами не розірваний, а отже не втратив свою чинність та є дійсним для виконання сторонами станом на 02 квітня 2024 року (а.с.43-48). Тобто, колегія суддів дійшла висновку, що цей договір є діючим станом на день ухвалення цієї постанови (02 квітня 2024 року), оскільки сторонами договору не ставилося питання про його розірвання та що ОСОБА_1 , займається підприємницькою діяльністю саме як фізична особа підприємець, яку вона здійснює у належному їй нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення у підвалі та першому поверсі літ.А-9, прим.301, відтак спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Дана постанова Запорізького апеляційного суду набрала законної сили та в касаційному порядку сторонами оскаржена не була.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В даній справі, що наразі переглядається в апеляційному порядку, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_1 , як з фізичної особи, на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.02.2023 року по 29.02.2024 року на загальну суму 193 225,24 грн. Враховуючи висновки колегії суддів викладені у постанові Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2024 року у справі №335/3178/23, що договір купівлі продажу теплової енергії в гарячій воді №100875 є діючим станом на 02 квітня 2024 року, сторонами не розірваний, а тому на період за яким просить позивач стягнути з відповідача заборгованість у цій справі №335/4048/24 з 01.02.2023 року по 29.02.2024 року розповсюджується дія вказаного договору.

Таким чином, договір №100875 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 року з додатками та додатковими угодами №1 від 01.11.2009 року, №2 від 01.08.2013 року, №3 від 22.01.2016 року є дійсним і сторони зобов`язані виконувати його умови, відповідно до вимог ст.525 ЦК України.

Крім того, протягом розгляду даної справи ні статус нежитлового приміщення, як магазину, ні статус відповідача, як фізичної особи - підприємця не змінився, а, відповідно, правовідносини з площини господарсько-правових, не перейшли в цивільні.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом до суб`єкта підприємницької діяльності, яку він здійснює у нежитловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , нежиле приміщення у підвалі та першому поверсі літ А-9, прим. 301, а відтак, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 тривалий час займається підприємницькою діяльністю (роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах), як ФОП, з використанням вищевказаного майна, - нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , нежиле приміщення у підвалі та першому поверсі літ А-9, прим. 301. При цьому, підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_1 станом як на зазначений у позові період, - з 01 лютого 2023 року по 29 лютого 2024 року, так і на дату звернення з позовом до суду припинена не була.

Належних та беззаперечих доказів на підтвердження того, що магазин розташований в нежитловому приміщенні першого поверху по АДРЕСА_1 відсутній за вказаною адресою та що там ФОМ « ОСОБА_1 » не здійснює в ньому свою підприємницьку діяльність матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Враховуючи викладене, позивачем пред`явлено позов до фізичної-особи підприємця, характер правовідносин, що виникли, стосуються прав та інтересів відповідача саме як учасника господарських відносин - фізичної особи-підприємця, у якості якого вона є власником нежитлового приміщення, справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 серпня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Поляков О.З.