КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Кордюкова Ж.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментів,

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що відповідач є батьком ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в період шлюбу.

З 2019 року син навчається на денній формі навчання Відокремленого структурного підрозділу Київського транспортно-економічного фахового коледжу Національного транспортного університету.

Згідно з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18.01.2023 у справі №753/4528/22 з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 12.05.2022 і до закінчення навчання 30.06.2023.

Зазначене рішення було звернуто до примусового виконання, відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.

За розрахунком державного виконавця заборгованість відповідача по аліментам становить 72648,66 грн. станом на 01.09.2023.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь пеню за прострочення зі сплати аліментів в розмірі 72648,66 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У апеляційній сказі вказує, що суд не врахував наявні у матеріалах докази та пояснення позивачки щодо вжиття нею усіх необхідних дій щодо отримання аліментів, в той час як відповідач, знаючи про існування виконавчого провадження щодо нього принаймні з червня 2023 року, не вчиняв дій, спрямованих на виконання свого обов`язку зі сплати аліментів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначає, що його вина в утворенні заборгованості за аліментами відсутня, рішення суду він виконав, заборгованість погасив як тільки встановив у якому розмірі та на який рахунок її слід сплатити, тому рішення суду ухвалене на підставі належних та допустимих доказів, є законним та обґрунтованим. Вказує, що підстави для його скасування чи зміни відсутні. Стверджує, що апеляційна скарга є надуманою та безпідставною, такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства та зводиться до переоцінки доказів. Просить залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення аліментів за минулий період часу та пені за прострочення спати аліментів у загальному розмірі 72 648,66 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період з 04.10.2003 по 29.11.2005 перебували в шлюбі, під час якого народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також встановлено, що 18.01.2023 Святошинським районним судом міста Києва у справі №753/4528/22 було ухвалено рішення, згідно з яким з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 12.05.2022 і до закінчення навчання 30.06.2023.

Як видно зі змісту рішення, зазначена справа була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В подальшому, 31.03.2023 було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 щодо примусового виконання вищезазначеного судового рішення.

Згідно з довідкою від 01.09.2023 заборгованість ОСОБА_2 по аліментам станом на 01.09.2023 становить 72 648,66 грн.

Як видно із матеріалів справи, 18.10.2023 відповідач звернувся із заявою до Святошинського міського відділу державної виконавчої служби із заявою про неможливість сплачувати аліменти ОСОБА_1 через відсутність у нього відомостей про її відкриті банківські рахунки.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України).

Статтею 198 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Суд зауважує, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини платника аліментів.

Відповідач заперечував проти стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, посилаючись на те, що йому не було нічого відомо про ухвалене судове рішення, згідно з яким з нього були стягнуті аліменти, а про свій обов`язок щодо їх сплати він дізнався з додатку «Дія», оскільки ніяких повідомлень від державного виконавця він також не отримував.

Суд першої інстанції урахував, що відповідач з 09.06.2004 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому в рішенні Святошинського районного суду міста Києва від 18.01.2023 у справі №753/4528/22, у виконавчому листі від 20.03.2023 №753/4528/22 і у постанові про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 зазначена адреса відповідача та боржника ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 .

Також суд звернув увагу, що справа №753/4528/22 розглядалась без повідомлення (виклику) сторін, про що зазначено в судовому рішенні.

Докази повідомлення відповідача про ухвалене судове рішення та про вручення йому постанови про відкриття виконавчого провадження шляхом направлення цих документів за адресою: АДРЕСА_1 , суду не надані.

Не надано суду також доказів, що відповідач у належний спосіб отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, був знайомий зі змістом виконавчого листа та знав реквізити позивачки для сплати аліментів.

Твердження позивачки щодо повідомлення відповідача про це у телефонних розмовах суд оцінює критично, оскільки це не підтверджується жодним доказом.

Суд відзначає, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення ст. 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Вище вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2020 у справі №661/905/19, згідно з яким відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ураховуючи наведене та те, що не надала належних та безспірних доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, відповідно до 196 СК України, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача аліментів за минулий період часу та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги оцінюються колегією суддів критично, оскільки жоден із наведених позивачем аргументів не підтверджує наявність вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості по сплаті аліментів. До того ж, із наданих сторонами копій заяв ОСОБА_2 до відділу ДВС вбачається, що він з червня 2023 року по жовтень 2023 року вчиняв дії, спрямовані на виконання судового рішення у межах відкритого виконавчого провадження (просив передати матеріали провадження за місцем його реєстрації, повідомляв виконавця про неможливість сплатити заборгованість) та протягом листопада-грудня 2023 року сплатив заборгованість у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова