справа №370/1719/23 головуючий у суді І інстанції Косенко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» поданою представником Ніколаєнко Оленою Миколаївною на рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

12 липня 2023 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» в особі представника Ляр Д.Ю., звернувся до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором №б/н від 25 червня 2018 року у сумі 68 037,82 грн., яка складається з наступного: 55 026,68 грн. - заборгованість за кредитом; 13 011,14 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Також банк просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2 684,00 грн. зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного кредитного договору, ОСОБА_1 25 червня 2018 року отримав від ПриватБанку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі, що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та який у подальшому було збільшено до 55 000,00 грн.

Своїм підписом у Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приват-Банку відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та належним чином, а саме надав відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором.

У порушення ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України відповідач зобов`язань не виконав, що стало підставою для звернення до суду.

07 грудня 2023 року від представника відповідача, адвоката Ковальова В.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, зокрема не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком заборгованості, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, а також посилаючись на те, що жодного кредитного договору відповідач з банком не укладав і позивач навіть не додав його копію до позовної заяви, а надана копія Анкети-Заяви містить лише анкетні дані відповідача, при цьому не містить істотних умов договору таких як розмір кредиту та відсотків, строки кредитування та інше.

26 грудня 2023 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечує проти доводів представника відповідача викладених відзиві, оскільки своїм підписом у Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приват-Банку відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, який відповідач належним чином не виконує, а тому просить задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позові.

03 січня 2024 року від представника відповідача адвоката Ковальова В.М., надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що позивачем не спростовано аргументів відповідача, а тому просив залишити вимоги позивача без задоволення.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» - Ніколаєнко Олена Миколаївна 04 червня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначає, що ОСОБА_1 тривалий час є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». 25 червня 2018 року він ідентифікувався та ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач надав до суду копію анкети-заяви від 25 червня 2018 року, з якої чітко встановлюються: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання картки. Відповідачем вказана про себе інформація заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що підписанням цієї анкети-заяви відповідно до ст. 634 ЦК України у повному обсязі приєднався до Умов та Правил надання послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», які розміщено на офіційному сайті Банку в мережі інтернет та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого отримав шляхом самостійного роздрукування.

Підписуючи Анкету-заяву 25 червня 2018 року відповідач пройшов ідентифікацію в Банку, а тому повторне заповнення будь-яких Анкет-заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно до процедури, що затверджена наказами по банку, що не суперечить чинному законодавству.

25 вересня 2018 року ОСОБА_1 було видано кредитну картку «Універсальна GOLD» за № НОМЕР_1 зі строком дії до 31 травня 2022 року, а 08 липня 2022 року відповідачу було видано кредитну картку «Універсальна GOLD» за № НОМЕР_2 зі строком дії до 30 червня 2026 року.

Відповідач після отримання вищевказаних карток здійснив дії щодо проведення їх активації, користувався ними, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним карток та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Кредитний ліміт у даному випадку змінювався неодноразово, що відображено у виписці по рахунку відповідача.

Банк до апеляційної скарги долучив виписку по кредитному рахунку, яку з технічних причин не долучив до позову, та просив дослідити її як додатковий доказ.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» поданою представником ОСОБА_3 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

08 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальов Віктор Михайлович, подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив вимоги банку залишити без задоволення, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію мотивував обставинами, на які посилався у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 25 червня 2018 року ОСОБА_1 , ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк. За змістом даної Анкети-Заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір банківського обслуговування.

АТ КБ «ПриватБанк» надано суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписано.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартами є саме «Умовам та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач.

Згідно наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на ОСОБА_1 , 25 червня 2028 року встановлено кредитний ліміт 1 500,00 грн., який 18 грудня 2020 року збільшено до 55000,00 грн., а 03 січня 2023 року зменшено до 0,00 грн.

Згідно наданої позивачем довідки, між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: 25 червня 2018 року картка «Універсальна GOLD» терміном дії 05/22; 08 липня 2022 року картка «Універсальна GOLD» терміном дії 06/26.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказав, що свої зобов`язання за договором №б/н від 25 червня 2018 року виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, визначеному договором, а саме 55 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а відповідач у порушення умов договору №б/н від 25 червня 2018 року та у порушенням вимог ст. ст. 525-527, 530, 536, 1054 ЦК України зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим станом на 28 травня 2023 року згідно розрахунку позивача має перед банком заборгованість у розмірі 68 037,82 грн., яка складається з наступного: 55 026,68 грн. - заборгованість за кредитом; 13 011,14 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами позовних вимог, оскільки позивачем не було надано відповідних первинних документів, а саме виписки з особового рахунку відповідача чи інших документів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором, а саме на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів в зазначеному позивачем розмірі 55 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Окрім того, довідки про надання на ім`я ОСОБА_1 кредитних карток та зміну умов кредитування, не містять ідентифікуючих даних, за якими можливо встановити, по якому саме кредитному договору видані вказані кредитні карти та змінювався кредитний ліміт, а саме в даних довідках заначено «кредитний договір №б/н» та не вказано дати його укладення.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, сума наданого кредиту, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, розмір і порядок нарахування штрафу та пені повинні бути передбачені у письмовому договорі.

Згідно з частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У цьому випадку, умови кредитного договору, який за своєю суттю є договором приєднання, розробив АТ КБ «ПриватБанк». Такі умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

У анкеті-заяві від 14 червня 2018 року розмір наданого кредитного ліміту не вказано, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про обов`язок повернути кошти і встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначено номеру картки та реквізитів карткового рахунку.

Водночас, банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру надав до суду розрахунок заборгованості.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.

Виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір станом 28 травня 2023 року підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по кредитному договору, окрім того матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості відповідача перед банком.

При цьому колегія суддів приймає до уваги вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018 року , №917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 3 цієї статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

У цій справі позивачем доведено на підставі належних доказів волевиявлення сторін на укладення правочину, зокрема погодження банком заявки позичальника на його укладення, отримання відповідачем банківських кредитних карток, їх активацію, користування кредитним лімітом, а отже наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, розмір якої згідно розрахунку не було спростовано відповідачем.

За таких обставин, висновки районного суду про недоведеність суми боргу за тілом кредиту частково є помилковими, оскільки обов`язок доказування - це міра належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, а не суду. Тоді як пасивна поведінка позичальника, обізнаного із умовами кредитування та його часткове виконання, що також убачається із змісту розрахунку в графі «сума погашення за наданим кредитом», не може бути підставою для звільнення його від виконання зобов`язання та повернення боргу за тілом кредиту.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник банку додав до апеляційного на обґрунтування позиції позивача виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 , яка має суттєве значення для правильного вирішення справи та фактично не є новим доказом, а доповнює попередньо наданий розрахунок заборгованості, а тому приймається колегією суддів.

Судом апеляційної інстанції було належним чином перевірено розрахунок заборгованості та оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема первинним документом - випискою по кредитному договору.

На думку колегії суддів, наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, вказаний доказ завірений підписом представника банку ОСОБА_4 , який підписав та подав до суду позовну заяву, а тому у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав не приймати такий розрахунок до уваги та відмовляти у стягненні тіла кредиту в цілому.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України (норми про договір позики застосовуються до кредитних правовідносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з випискою по особовому рахунку позичальника ОСОБА_1 , у останнього перед банком виникла заборгованість за кредитом з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальній сумі 55 026,68 грн., однак згідно наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на ОСОБА_1 , максимальний розмір кредитного ліміту відповідача становив 55 000,00 грн.

Враховуючи, що усі фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також положення частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, колегія суддів дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника повернути фактично отриману та неповернуту суму кредитних коштів у розмірі 55 000,00 грн., тому позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню частково у розмірі 55 000,00 грн..

При цьому, апеляційний суд розцінює критично заперечення відповідача в частині незгоди з наданим позивачем розрахунком заборгованості, так як на його думку він є необґрунтованим та безпідставним, оскільки жодного контррозрахунку стороною відповідача суду надано не було. Також не заслуговують на увагу пояснення відповідача про те, що жодного кредитного договору відповідач з банком не укладав, оскільки жодного належного, достатнього та допустимого доказу на спростування поданих позивачем доказів щодо отримання відповідачем банківських карток та їх використання надано не було. Існування між сторонами будь-яких інших кредитних правовідносин ніж договір від 25 червня 2018 року, під час виконання яких відповідачу було б видано банківські картки, які ним використовувалися матеріали справи також не містять.

Разом з тим, на думку апеляційного суду не підлягають задоволенню позовні вимоги банку про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 13 011,14 грн. з таких підстав.

Як зазначено вище, за змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил, які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані банком на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток та Витяг з Умов та Правил, які містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 червня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 13 011,14 грн. слід відмовити.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту у сумі 55 000,00 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (80,83%) за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 2 169,67 грн. та за розгляд справи судом апеляційної інстанції - 3 254,21 грн., а всього 5 423,88 грн.

Керуючись ст. ст. 376, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» подану представником ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) заборгованість за кредитним договором б/н від 25 червня 2018 року у розмірі 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту станом на 28 травня 2023 року.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 2 169,67 грн. та за розгляд справи судом апеляційної інстанції - 3 254,21, а всього 5 423 (п`ять тисяч чотириста двадцять три) гривні 88 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова