Справа № 154/2904/23 Головуючий у 1 інстанції: Пустовойт Т. В.
Провадження № 22-ц/802/80/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Гудкової М. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Управління державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України у Волинській області, на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даною заявою, яку мотивувала тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Мосир Любомльського району Волинської області. У 1980 році її батьки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали будинок в селі Житані Володимир-Волинського району, в якому заявниця зареєстрована та проживає постійно до цього часу. Вказує, що у зв`язку з одруженням змінювала прізвище на ОСОБА_5 .

Зазначає, що проживала нетривалий час у Криму, а з кінця 1992 року тимчасово вибувала з України на заробітки до російської федерації у м. москву, де одружилась, змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 . Для оформлення тимчасової довідки на роботу і проживання в рф роботодавець взяв її документи, а саме паспорт громадянина СРСР, та не повернув, мотивуючи їх втратою.

Вказує, що у зв`язку з важкими сімейними обставинами розірвала шлюб та вимушена була у 1996 році, без документів, повернутись в Україну, у с. Житані на постійне місце проживання.

Заявниця покликається на те, що внаслідок втрати паспорта та необхідності реєстрації за місцем проживання, вона була змушена звернутись до Володимир-Волинського відділу Управління державної міграційної служби у Волинській області, однак їй було відмовлено з тієї причини, що вона не була документована міграційною службою як особа, що станом на 24 серпня 1991 і на 13 листопада 1991 постійно проживала на території України.

На підставі наведеного та відповідно до п.1ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», для встановлення належності до громадянства України, ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом свого порушеного права із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме що вона станом на 24 серпня та на 13 листопада 1991 року постійно проживала на території України.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 жовтня 2023 року заяву задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Не погодившись із даним рішенням суду, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми Закону України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, який затверджено Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, оскільки заявниця має на меті встановити належність до громадянства України, однак є громадянкою російської федерації, а тому не може претендувати на встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України». Вказує, що заявницею не надано жодних доказів, які б достовірно та переконливо вказували на те, що вона постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року та відсутні інші письмові докази, які б узгоджувались між собою. Враховуючи наведене, апелянт вважає факт безперервного проживання на території України у даний період недоведеним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати і в задоволенні заяви відмовити.

Представник заявника ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив та просив у її задоволенні відмовити.

Заявниця в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки її інтереси представляє адвокат Петрук Ю. М.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив з того, що вона підтвердила належними та достатніми доказами зазначений факт. Суд вважав, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року є єдиним способом реалізації права ОСОБА_2 для набуття громадянства України.

Із висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Судом встановлено, що 31 травня 1966 в селі Мосир Любомльського району Волинської області народилася ОСОБА_8 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , від 11.08.2004 року, виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб та заяв про видачу паспорту Ф1: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була документована паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_2 , виданим 26.04.1983 відділом внутрішніх справ Володимир-Волинського райвиконкому Волинської області на прізвище Повшук.

29 червня 1985 року заявниці було видано паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_3 відділом внутрішніх справ Володимир-Волинського райвиконкому Волинської області у зв`язку із зміною прізвища на ОСОБА_5 .

На підтвердження проживання за адресою: АДРЕСА_1 , заявниця надала суду копію будинкової книги, з якої вбачається, що ОСОБА_9 мала реєстрацію за вказаною адресою у спірний період.

Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Красноперекопським міським відділом РАГСу Кримської області від 28 січня 1992 року, актовий запис №32, ОСОБА_9 розірвала шлюб та залишила прізвище ОСОБА_5 .

20 червня 1992 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 , номер актового запису 126, реєстрація здійснена відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноперекопського міськрайонного управління юстиції Автономної Республіки Крим. Місцем проживання заявниці на той час вказано: АДРЕСА_2 ;

15 березня 1994 року даний шлюб розірвано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноперекопського міськрайонного управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис 49.

31 липня 2000 року чертановським відділом РАГСу м. москви на підставі рішення чертановського ММС м. москви рф видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , актовий запис про розірвання шлюбу №1495.

З довідки, виданої московським управлінням внутрішніх справ від 23 січня 2001 року за №Г-136/17, вбачається, що ОСОБА_2 ,1966 р.н., уродженка України, була зареєстрована за місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_3 , заявила про втрату свого паспорта НОМЕР_4 . Зазначено, що довідка дійсна до отримання громадянства росії.

Зі змісту довідок №117 від 04.07.2023 та №93 від 25.05.2023, виданих Зимнівською сільською радою Володимирського району Волинської області, видно, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка села Мосир Любомльського району Волинської області, станом на 24 серпня 1991 проживала на території України, та з 2001 року постійно проживає без реєстрації по теперішній час у АДРЕСА_1 .

Поясненнями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтверджено, що вони особисто знайомі з ОСОБА_2 , дівоче прізвище якої було Повшук, та яка з дитинства та станом на 1991 рік проживала в с.Житані, Володимирського району, тобто в Україні.

Разом з тим, з наданих до матеріалів справи витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян видно, що станом на день укладення шлюбу з ОСОБА_10 20 червня 1992 року заявниця працювала буфетницею ВРП Красноперекопського Содового заводу (а.с.42 зворот), чим спростовується твердження апелянта щодо вибуття заявниці до москви після зняття з реєстрації в с.Житані.

Отже, з установлених судом обставин вбачається, що на момент 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року ОСОБА_2 постійно проживала в Україні.

Разом з тим, у ході апеляційного розгляду справи представником заявника ОСОБА_1 було надано додатково ще копії письмових документів на підтвердження обставин, що ОСОБА_2 дійсно перебувала на території України у спірний період. Зокрема, долучено довідку №01-26/10 від 02 лютого 2024 року, видану гімназією села Хмелівка Володимирського району Волинської області, фотокопії витягів з Алфавітної книги запису учнів за 1979-2007 роки, наказів по Хмелівській неповній середній школі від 06 грудня 1991 року №9 та від 01 квітня 1992 року №10, копію свідоцтва про народження ОСОБА_14 (дочки ОСОБА_2 ), копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (а.с.140-148). З даних доказів убачається, що разом із заявницею проживала дочка ОСОБА_16 , 1985 року народження, яка навчалася у восьмирічній школі с. Хмелівка, 06 грудня 1991 року відповідно до поданої батьками заяви вибула у Крим, а з 01 квітня 1992 року знову була зарахована у цю школу.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла таких висновків.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на набуття громадянства України, зокрема факт постійного проживання на території України.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

При застосуванні законодавства про громадянство слід відрізняти правові конструкції набуття громадянства та встановлення належності до громадянства.

Підстави набуття громадянства України встановлено у статті 6 Закону про громадянство. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З наведеного слідує, що у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, постанови Верховного Суду від 02 травня 2024 року у справі № 137/1269/22.

Зі змісту заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, відомо, що заявниця з метою набуття громадянства України за територіальним походженням та отримання паспорта громадянина України звернулась до суду та просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

З огляду на те, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено, заявник правильно звернулась до суду для встановлення такого факту.

На підтвердження своїх вимог заявник надала до суду достатньо доказів її постійного проживання на території України.

Суд першої інстанції належним чином оцінив указані докази, врахував вимоги нормативних актів та зробив обґрунтований висновок, що заявниця довела факт постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є громадянкою російської федерації і не відмовилася від громадянства, а тому не може претендувати на набуття громадянства України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки сама по собі наявність в особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року та /або на 13 листопада 1991 року, а разом з тим, доказів набуття громадянства іншої держави заявницею в суді не встановлено.

До такого ж висновку дійшов Верховний суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та дослідивши надані заявницею докази, дійшов обґрунтованого висновку, детально проаналізувавши при цьому всі доводи заявника у своєму рішенні.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються висновками колегії суддів та на рішення суду першої інстанції не впливають.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 жовтня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді