ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1182/24 Справа № 202/7809/23 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року в цивільній справі номер 202/7809/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів),

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів), обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 11.03.2021 року між позивачем та відповідачем підписано договір про надання послуги з фінансового лізингу №АРТЕ27321ЗАЯВА у вигляді заяви про надання послуги з фінансового лізингу відповідно до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», що розміщений на офіційному веб-сайті Лізингодавця www.a-bank.com.ua. За цим договором Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в лізинг автомобіль згідно специфікації у Додатку №1, строк лізингу 60 місяців. Сторонами погоджено графік та суми платежів. Авансовий платіж становив 68000,00 грн. та щомісячний платіж становить 8640,00 грн.

На виконання умов договору відповідач АТ «Акцент Банк» передав позивачу ОСОБА_1 автомобіль Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Загальна сума сплачених платежів становить 288248,90 грн. На момент подання позову предмет лізингу знаходиться у позивача.

Договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами фізична а юридична особа, всупереч положень ст. 799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним.

Також, аналіз змісту спірного договору лізингу від 11.03.2021 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків щодо передачі предмету лізингу та передачі цієї речі належної якості, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця. Украдений договір із АТ «Акцент-Банк» не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: ст. 18 (його умови не несправедливими), ст. 19 (застосована нечесна підприємницька діяльність).

Позивач просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» () на користь ОСОБА_1 288248,90 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів) задоволено у повному обсязі.

Застосовано наслідки нікчемності правочину - Договору фінансового лізингу №АРТЕ27321ЗАЯВА, укладеного 11 березня 2021 року між Акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 та стягнуто з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплачених платежів у розмірі 348738,90 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 3487,39 грн.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Базалицький Роман Валерійович, задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19704,00 грн.

Із вказаними судовими рішеннями не погодився відповідач АТ «Акцент-Банк», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2023 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року по цивільній справі №202/7809/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відмовити в задоволенні заяви про розподіл судових витрат в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувані рішення суду першої інстанції є незаконними, винесеними з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача сплачених позивачем лізингових платежів не підлягає задоволенню, виходячи з положень статті 809-1 ЦК України.

Частиною 2 статті 5 ЦК України встановлено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Вказана норма права також кореспондується зі ст. 58 Конституції України. Оскільки приписи ст. 809-1 ЦК України скасовують цивільну відповідальність відповідача щодо повернення сплачених лізингових платежів, у разі встановлення договору лізингу недійсним, то ст. 809-1 ЦК України має зворотню дію в часі та має бути застосована у даній справі.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що предмет лізингу знаходиться у нього, отже він надалі продовжує ними користуватися, не сплачуючи при цьому лізингові платежі та одночасно звертається до суду з позовом про повернення сплачених коштів, що безумовно свідчить про недобросовісну поведінку позивача.

Позивач не звертався до відповідача АТ «Акцент Банк» з жодними заявами, щодо розірвання договору через його нікчемність, повернення сплачених коштів, тощо. Проте, замість вжиття заходів досудового врегулювання спору позивач передчасно звернувся до суду з позовом. Жодних доказів на підтвердження порушення прав чи законних інтересів позивач не надає, що свідчить про відсутність предмету спору.

АТ «Акцент Банк» стверджує, що до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватись тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК України, а не інших параграфів цієї глави. В урахуванням того, що ст. 799 ЦК України розташована у параграфі 5 Глави 58 ЦК України, вона не може бути застосована до інших видів найму, в тому числі й договору лізингу.

13 червня 2021 року набув чинності новий закон про фінансовий лізинг №1201-ІХ прийнятий Верховною Радою України 04.02.2021 року, в якому відсутній обов`язок посвідчувати договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи, такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню лише на вимогу однієї із сторін (ч. 3 ст. 15 Закону №1201-IX). Адже держава змінила свою позицію з цього питання в бік позиції АТ «Акцент Банк».

Сторонами при укладанні договору лізингу було узгоджено, що він не підлягає нотаріальному посвідченню, а отже сторони не мали на меті його нотаріальне посвідчення, що відповідає вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг».

Позивач, укладаючи договір, міг відмовитись від його укладання, в разі якщо вимоги договору суперечили його правам та інтересам. Проте, позивач на власний розсуд підписав укладений договір, погодився з його умовами та підтвердив надану згоду його виконанням.

Щодо невідповідності суми грошових коштів, стягнутої додатковим рішенням, зазначає, що наданий позивачем договір про надання правничої допомоги та додаткова угода №1 від 05.04.2023 року відображає перелік та вартість послуг правничої допомоги у цивільній справі за позовом до АТ «Акцент Банк» та ТОВ «Автокредит Плюс». У даній справі сторонами є ОСОБА_1 та АТ «Акцент Банк», ТОВ «Автокредит Плюс» не приймав участі у даній справі, тому незрозумілі підстави для стягнення витрат для підготовки процесуальних документів за позовом до ТОВ «Автокредит Плюс».

Представник позивача не надав належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження реальності, необхідності та розумності вказаного розміру витрат, понесених позивачем на правову допомогу, у зв`язку із чим, вбачається необґрунтованість та неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги у суді першої інстанції, часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду та тривалість судових засідань), критерію реальності таких витрат.

Від позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Базалицький Р.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст. 799 ЦК не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі №6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року №6-1551цс16, від 18 січня 2017 року по справі №6-648цс16.

Договір №АPТЕ27321 укладався між позивачем і відповідачем 11.03.2021 року, тобто, до 13.06.2021 року, коли вступив в силу Закон України «Про фінансовий лізинг» №1201-IX від 04.02.2021 року. Відповідно, Закон України від 4 лютого 2021 року №1201-IX не може застосовуватись до відносин, які виникли до набрання ним чинності, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1201-IX.

Доводи про необхідність відрахування від вказаної суми плати за користування предметом лізингу - прямо суперечать визначеним законом правовим наслідкам недійсності правочину.

Відповідач не має права на плату (комісія) за користування предметом лізингу, оскільки дана плата, яку просить відповідач та вказана в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України сума відшкодування вартості за користування майном, не є тотожними правовими категоріями.

Відповідач подавав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції, яке судом розглянуто, і надано оцінку, а у апеляційній скарзі відповідач не наводить додаткових аргументів.

Позивач, укладаючи договір лізингу, мав на меті виплатити предмет лізингу автомобіль і набути право власності. Проте, укладена угода у формі заяви про приєднання до публічного договору №АPТЕ27321, яку підписано позивачем із АТ «Акцент Банк», не дозволяє цього зробити. А тому твердження відповідача про відсутність спору між сторонами не підтверджено ним, і суперечить наявним у справі доказам.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача АТ «Акцент-Банк» адвокат Добрінь Я.О. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Базалицький Р.В. апеляційну скаргу не визнав, просив рішення суду першої

інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 11 березня 2021 року між АТ «Акцент-Банк» (Лізингодавець) і ОСОБА_1 (Лізингоотримувач) укладено договір про надання послуг з фінансового лізингу №АРТЕ27321ЗАЯВА, відповідно до умов якого АТ «Акцент-Банк» передає лізингоотримувачу в лізинг, автомобіль, згідно специфікації, Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_3 , 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (п. 1.1.1 Договору). Строк лізингу 60 місяців з моменту підписання Додатку №2 (графік лізингових платежів) (п. 1.1.2 Договору). Період сплати з 20 по 25 число кожного місяця. Після прийняття Лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу Лізингоодержувач вносить аванс в розмірі 68000,00 грн (п. 1.1.7 Договору). Щомісяця в період сплати Лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 8640,00 грн (п. 1.2 Договору) (а.с. 10-11зв).

Відповідно до виписки/особового рахунку АТ «Акцент-Банк» з 12.03.2021 року по 05.10.2023 року на виконання договору про надання послуг з фінансового лізингу ОСОБА_1 з 12 березня 2021 року по жовтень 2023 року сплачено АТ «Акцент-Банк» 348738,90 грн (а.с. 12-15).

05 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Базалицьким Романом Валерійовичем укладений договір №05/04-1 про надання професійної правничої допомоги (а.с. 96-97зв).

Згідно з додатком №1 до договору №05/04-1 про надання професійної правничої допомоги від 05.04.2023 року ОСОБА_1 та адвокат Базалицький Р.В. у відповідності до умов договору про надання професійної правничої допомоги погодили вартість професійної правничої допомоги (розмір адвокатського гонорару) (а.с. 98).

12.10.2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Базалицьким Р.В. підписано Акт приймання наданої правничої допомоги до договору №05/04-1 про надання професійної правничої допомоги від 05.04.2023 року. Відповідно до п. 1 акту адвокат надав клієнту професійну правничу допомогу у цивільній справі №202/7809/23 про стягнення коштів з АТ «Акцент-Банк», а клієнт прийняв послуги професійної правничої допомоги на загальну суму 19704,00 грн (а.с. 99).

Задовольняючи позовні вимоги та вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Такий висновок, суду першої інстанції є правильним, з яким погоджується й апеляційний суд.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на

захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина

1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених законами України з питань регулювання діяльності з надання фінансових послуг, цим Законом та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

Положеннями статті 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦПК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 11 березня 2021 року між АТ «Акцент-Банк» (Лізингодавець) і ОСОБА_1 (Лізингоотримувач) укладено договір про надання послуг з фінансового лізингу №АРТЕ27321ЗАЯВА, відповідно до умов якого АТ «Акцент-Банк» передає лізингоотримувачу в лізинг, автомобіль, згідно специфікації, Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_1 , 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (п. 1.1.1 договору). Строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку №2 (графік лізингових платежів) (п. 1.1.2 договору). Період сплати з 20 по 25 число кожного місяця. Після прийняття Лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу Лізингоодержувач вносить аванс в розмірі 68000,00 грн (п. 1.1.7 договору). Щомісяця в період сплати Лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 8640,00 грн (п. 1.2 договору).

Відповідно до виписки/особового рахунку АТ «Акцент-Банк» з 12.03.2021 року по 05.10.2023 року на виконання договору про надання послуг з фінансового лізингу ОСОБА_1 з 12 березня 2021 року по жовтень 2023 року сплачено АТ «Акцент-Банк» 348738,90 грн.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про задоволення позовних вимог та застосування наслідків недійсності правочину, оскільки договір про надання послуг з фінансового лізингу №АРТЕ27321ЗАЯВА від 11 березня 2021 року укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» не посвідчений нотаріально.

Доводи апеляційної скарги щодо внесення змін до Цивільного кодексу України про те, що договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі зміни внесені після укладення договору фінансового лізингу між сторонами.

Щодо додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено, що 05 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Базалицьким Р.В. укладений договір №05/04-1 про надання професійної правничої допомоги.

Згідно з додатком №1 до договору №05/04-1 про надання професійної правничої допомоги від 05.04.2023 року ОСОБА_1 та адвокат Базалицький Р.В. у відповідності до умов договору про надання професійної правничої допомоги погодили вартість професійної правничої допомоги (розмір адвокатського гонорару).

12.10.2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Базалицьким Р.В. підписано Акт приймання наданої правничої допомоги до договору №05/04-1 про надання професійної правничої допомоги від 05.04.2023 року. Відповідно до п. 1 Акту адвокат надав клієнту професійну правничу допомогу у цивільній справі №202/7809/23 про стягнення коштів з АТ «Акцент-Банк», а клієнт прийняв послуги професійної правничої допомоги на загальну суму 19704,00 грн.

З урахуванням вище вказаного, а також враховуючи, що позовні вимоги задоволено та надані позивачем докази оплати правової допомоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд про стягнення з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 19704,00 грн, оскільки понесені витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону, а тому ці витрати підлягають стягненню з відповідача.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Акціонерного товариства «Акцент-Банк» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 03 червня 2024 року.

Суддя: