Дата документу 19.07.2024
Справа № 334/1541/24
Провадження № 2/334/1276/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

установив:

Позивач звернувся до суду із вимогою про позбавлення відповідача - ОСОБА_2 батьківських прав відносно їхнього спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування своїх вимог вказав на таке.

18 листопада 2006 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Запоріжжя, громадянином України, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою м. Запоріжжя, громадянкою України, було укладено шлюб, про що Запорізьким міським відділом реєстрації цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції видано відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 та вчинено запис у Книзі реєстрації шлюбів від 18 листопада 2006 року № 1459. Внаслідок реєстрації шлюбу подружжя свої дошлюбні прізвища не змінювали.

ІНФОРМАЦІЯ_4 від шлюбу народився син - ОСОБА_3 , про що, 17 квітня 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 та вчинено відповідний актовий запис від 15.05.2007 № 88.

Зі змісту вказаного свідоцтва про народження вбачається, що батьком народженої дитини є ОСОБА_2 , громадянин російської федерації та ОСОБА_1 , громадянка України.

Подальше подружнє життя не склалось і рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2008 року шлюб було припинено, про що 26.01.2010 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції видане свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 та вчинено відповідний актовий запис № 262.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2007 року у справі № 2- 4451/07 постановлено стягнути аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менш 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення позивачки з заявою до суду, а саме з 20.09.2007 року. При ухваленні вказаного рішення судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 17.03.2015 року у справі № 808/8799/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ленінського ВДРАЦС РС Запорізького МУЮ, міського відділу ДРАЦС РС Запорізького МУЮ про зобов`язання внесення змін до актового запису про народження дитини - позов задоволено, зобов`язано внести запис до актового запису про народження, змінивши запис про громадянство батька ОСОБА_2 з «України» на «російська федерація» та видати нове свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_3 .

Із народження дитини відповідач фактично уникав будь-якого спілкування із сином, з дитиною не бачився, не приймав участі у його утриманні та вихованні, наданні моральної та батьківської підтримки.

Таке ставлення з боку відповідача до подружніх та батьківських обов`язків змусило позивача звернутись до суду для вирішення питання про стягнення аліментів на утримання сина.

Намагаючись зберегти вже не шлюбні, а родинні відносини, незважаючи на той факт, що виконавчий лист у справі було видано 29 жовтня 2007 року, позивачка була змушена звернутись за його примусовим виконанням у 2021 році, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.01.2021 № НОМЕР_4, адже будь-яких позитивних змін з боку відповідача, направлених на участь у спілкуванні, вихованні та утриманні сина не відбувалось.

Під час розгляду Ленінським районним судом скарги ОСОБА_2 (справа № 2-4451/07, ухвала від 27.09.2021) на дії державного виконавця, пов`язаними з тимчасовим обмеженням боржника у праві виїзду за кордон, Судом досліджено розрахунок заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 від 07.09.2021 року, відповідно до якого за період з жовтня 2008 року по серпень 2021 року, ОСОБА_2 сплачено аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в сумі 1819,88 грн., а борг складає 199867,78 грн.

Будь-якої іншої матеріальної допомоги, відповідач дитині протягом усього часу не надавав і у теперішній час не надає. Наміру спілкуватись із сином, приймати участь у його вихованні та виконувати батьківські обов`язки, не проявляє.

Більш того, усілякими способами намагається уникнути виконання свого батьківського обов`язку. Так, у рамках вказаного вище виконавчого провадження, замість того, щоб приділяти увагу синові, спілкуватись із ним, приймати участь у його вихованні та готуванні до дорослого життя, відповідачем свідомо вживаються заходи направлені на уникнення утримання дитини, нехтується необхідність для хлопчика саме батьківської уваги.

При цьому, такі заходи є усвідомленими, систематичними та такими, що свідчать про стійке небажання виховувати дитину, виконувати обов`язки батька.

У провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебувала заява ОСОБА_2 про перегляд рішення по цивільній справі № 2-4451/07 за позовом ОСОБА_1 до заявника про стягнення аліментів, у зв`язку з нововиявленими обставинами (справа № 2-4451/07).

В якості нововиявлених обставин ОСОБА_2 було зазначено, що у новому свідоцтві про народження ОСОБА_3 , в якості батька вказано громадянина російської федерації. З такого він прийшов до висновку, що стягувати аліменти потрібно з ОСОБА_2 - громадянина російської федерації, відповідно до свідоцтва про народження, а не з ОСОБА_2 - громадянина України.

Такі дії свідчать вже не лише про небажання утримувати дитину, а про втрату до неї будь-яких батьківських почуттів. Таке можливе лише при повному ігноруванні факту спорідненості з дитиною.

Також, у провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебувала заява ОСОБА_2 , за участю зацікавленої особи - державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (справа № 2-4451/07). Вирішуючи заяву по суті, ухвалою від 25.06.2021 суд встановив, що наведені заявником обставини, а саме: що він не є батьком дитини - ОСОБА_3 , на утримання якого він повинен сплачувати аліменти, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а інші доводи не підпадають під перелічені в цивільному процесуальному законі підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Переглядаючи вказану справу в апеляційному порядку за скаргою ОСОБА_2 , апеляційний суд зазначив, що посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 , громадянин російської федерації, повинен виконувати рішення суду по сплаті аліментів, а сам ОСОБА_2 , громадянин України, не має відношення до цих правовідносин, взагалі спрямоване на ухилення від сплати аліментів, позаяк жодних доказів про виключення власного батьківства щодо дитини заявником не надано (постанова Запорізького апеляційного суду від 28.09.2021 у справі № 2-4451/07).

Наведеним підтверджується превалювання власних інтересів ОСОБА_2 та інтересами дитини.

Крім цього, на розгляді Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебували матеріали за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог на предмет спору - державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому позивач просив припинити стягнення аліментів на користь відповідачки, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2007 року народження, стягуваних на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2007 року, справа № 2-4451/2007 та звільнити позивача від сплати заборгованості по аліментах по виконавчому провадженню № НОМЕР_4 за період з жовтня 2008 року по теперішній час. Через неусунення виявлених недоліків, ухвалою суду від 22.08.2022 позовна заява була повернута позивачу (справа № 334/3001/22).

Також, у провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 334/3715/22 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів на утримання дитини та про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Як встановлено судовим рішенням від 04 квітня 2023 року, набравшим законної сили, у цій справі - позивач ( ОСОБА_2 ) посилався як на обставину, яка має істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, на те, що судовим рішенням встановлено батьківство іншої особи.

У даному ж випадку дії та рішення ОСОБА_2 є вкрай протилежними, ним заперечується будь-яка батьківська відповідальність за дитину, і про це повідомляється під час декількох звернень до судових органів різних інстанцій.

Крім цього, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесена інформація від 07.08.2021 року № 0000810 відносно ОСОБА_2 за ознаками ст. 164 ч.1 КК України (ухилення від сплати аліментів).

Також позивач вказує на те, що ще до від`їзду у Канаду, ОСОБА_2 жодного разу не привітав сина із днем народження, Різдвом або Новим роком, не поцікавився його здоров`ям, успіхами у навчанні, відносинами з друзями, як дитина проводить свій вільний час, не відвідував навчальний заклад, йому байдуже до чого дитина проявляє схильність, яку мріє обрати професію, яку спортивну секцію відвідує. Не зважаючи на окреме проживання, жодного разу не запросив дитину до себе на вихідні, на канікули або влітку на відпочинок. Жодного разу не запропонував матеріальної допомоги під час захворювання дитини, у придбанні шкільного приладдя, одягу на початку навчального року, або його оздоровлення у канікулярний період. Він взагалі не знав нічого про життя дитини.

У зв`язку із військовою агресією проти України 18.07.2022, ОСОБА_1 разом із сином - ОСОБА_3 були вимушені виїхати з країни. Наразі вона разом із сином перебуває у Канаді. Проте, навіть велика географічна відстань не сприяли відновленню батьківських стосунків з боку відповідача.

Також позивач вважає, що виїзд за кордон не може свідчити про відсутність вини ОСОБА_2 у невиконанні батьківських обов`язків, адже обставини покладені в обґрунтування позовної заяви мали місце задовго до виїзду за кордон. А вжиття ОСОБА_2 односторонніх дій, направлених на уникнення виконання батьківського обов`язку вже після 18.07.2022 не свідчать про те, що ним вживались заходи направлені на участь у вихованні дитини та піклуванні про його майбутнє.

Разом із цим, як повідомив ОСОБА_2 , він має намір дочекатись поки дитина досягне повноліття, після чого він буде претендувати на отримання з ОСОБА_3 аліментів на своє утримання. Наведене свідчить про відсутність у ОСОБА_2 реального інтересу до дитини та бажання змінити свою поведінку.

Стурбованість ОСОБА_1 викликають погрози ОСОБА_2 про звернення до посольства країни-агресора у Канаді стосовно сина ОСОБА_3 , який є громадянином України, наслідки якого прогнозувати наразі неможливо. Проте, вони за будь-яких обставин будуть направлені на погіршення існуючого стану дитини - чи то фізичного, чи то морального, психічного, чи то матеріального.

Повідомлення ОСОБА_2 про його звернення до посольства країни-агресора у Канаді, направлене на створення перешкод нормальному, гармонійному розвиткові дитини, його соціалізації у новій країні, пристосуванні до дорослого життя.

Ураховуючи наведене, позивач вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав на підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, вказавши про таке. Аліменти з ОСОБА_2 стягуються із заробітної плати та раніше з пенсії. ОСОБА_2 є інвалідом. Відповідач жодним чином не ухилявся від утримання сина, більш того постійно контактує з ним та намагається повернути його до України. ОСОБА_2 на всі виклики державного виконавця з`являється до відділу, пише відповідні пояснення. Вказує на те, що виконавчий лист видано в 2007 році, в 2008 році виконавче провадження закрито за заявою саме ОСОБА_1 , про що мається відповідна відмітка у виконавчому листі, а пред`явлено знову лише у 2021 році. Тобто, це означає, що ОСОБА_2 .

Всі ці роки сплачував вчасно аліменти у повному обсязі, але готівкою , тому не зміг довести відсутність заборгованості

Згідно з розрахунку заборгованості із сплати аліментів від 13.05.2022 року заборгованість складала 157 617,27 грн , але згодом коли відповідач надав квитанції перерахувань коштів позивачу, державний виконавець перерахував заборгованість, яка склала 127 760,76 грн, тобто позивач навмисно надала неправдиву інформацію до державної виконавчої служби щодо розміру наявної заборгованості.

Відповідно до розрахунку від 04.10.2023 року виконаний державним виконавцем вбачається заборгованість за минулі роки, з моменту пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання у 2021 році за ОСОБА_2 відсутня поточна заборгованість.

Крім того , 04.03.2024 року ОСОБА_2 перерахував сину 23 160,00грн на лікування.

Син написав повідомлення батькові засобами месенджеру «Viber», що зламав руку і попросив матеріальної допомоги, на що відповідач одразу перерахував кошти сину.

Тож, твердження позивача щодо ухилення відповідача від утримання свого сина спростовується доказами та протилежними дійсними обставинами.

Відповідач звертався до суду про перегляд судового рішення про стягнення аліментів, лише тому, що ОСОБА_2 до цієї пори не розуміє на якій підставі внесені зміни до актового запису щодо даних про батька ОСОБА_3 , а саме відносно громадянства.

ОСОБА_2 є громадянином України , про що свідчить паспорт громадянина України, відповідь Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області від 03.06.2021 року та наявне у відповідача свідоцтва про народження ОСОБА_3 із зазначенням громадянства України.

Відповідач має стабільне спілкування з сином в телефонному режимі, про свідчить відповідне листування повідомленнями. Крім того, ОСОБА_2 постійно намагався налагодити контакт з позивачем з метою домогтися вільного спілкування з сином, бо мати постійно налаштовує сина проти батька. Коли позивач разом з сином виїхали за межі країни, ОСОБА_2 намагався отримати інформацію де перебуває його син. Позивач категорично відмовлялася надавати інформацію про місцеперебування сина, що стало підставо звернення до відповідних компетентних органів.

Так, відповідач звернувся до Державної міграційної служби для отримання інформації щодо даних закордонного паспорту ОСОБА_3 , до Державної прикордонної служби України з метою отримання даних про перетин кордону сина, до Міністерства юстиції із заявою про доступ до дитини та про її повернення, до Посольства України в Канаді.

Всі вищеперелічені дії ОСОБА_2 свідчать лише про одне - намагання користуватися своїми правами батька , що прямо унормовано Сімейним кодексом України.

Згідно з п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 17 постанови від 30 березня 2007 року № «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пункт 16 вказаної Постанови передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів ОСОБА_3 шляхом позбавлення батьків батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Навпаки ж з боку відповідача надаються безспірні належні докази утримання ОСОБА_3 в межах матеріальних можливостей, підтвердження постійного спілкування з сином, намагання законним шляхом домогтися вільного спілкування з сином.

Дослідивши надані сторонами докази та заслухавши пояснення учасників, суд дійшов до таких висновків.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд заслухавши пояснення свідка ОСОБА_5 , позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та думку самого ОСОБА_3 , дійшов висновку про те, що дійсно спілкування між батьком та сином носило тривалий час несистематичний характер. По суті, будь-яких доказів спілкування відповідача із сином у ранньому віці суду не надано, в подальшому був нетривалий проміжок часу нормалізації стосунків між позивачем та відповідачем, і відповідно, побачень відповідача із дитиною.

Проте, не зважаючи на несистематичний характер спілкування батька із сином, будь-яких обставин, які б свідчили про загрозу інтересам дитини зі сторони відповідача судом не встановлено.

Щодо тривалого оскарження відповідачем судового рішення про стягнення аліментів, то суд вважає це способом переглянути розмір нарахованої відповідачу заборгованості, а не підтвердженням факту що відповідач намагався заперечити своє батьківство. Тим більше, що внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_3 було ініційовано самим позивачем з невідомих суду мотивів.

Сам ОСОБА_3 опитаний судом вказав на те, що не сприймає ОСОБА_2 , як свого батька через те, що більшу частину його життя останній ніяк не був присутнім у ньому, однак вказав на те, що вони підтримують спілкування і сам ОСОБА_3 звертається до відповідача за порадами щодо зайнять спортом.

Безумовно багато тверджень відповідача мають провокаційний характер, зокрема, щодо того, що він має намір поїхати до Канади і там працювати водієм аби допомагати сину, при цьому жодним чином не пояснюючи чому він в Україні працює на мінімальну заробітну плату у свого батька. Також, як мінімум дивними є твердження відповідача про те, що аби надати певні дозволи сину, які вимагаються за законодавством Канади, йому потрібно подивитись на умови його життя, адже до цього відповідач не проявляв такої уваги до умов життя свого сина, принаймні таких доказів суду не надано.

При розгляді справи «Савіни проти України» (CASE OF SAVINY v. UKRAINE) №39948/06, п. 49-50) Європейський суд з прав людини наголосив на такому.

Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини»(Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року).

Аналіз зазначених положень закону, прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обстановки, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами.

Більш того, таке втручання зі сторони держави у життя людини як позбавлення її батьківських прав має насамперед переслідувати мету захисту інтересів самої дитини.

У даному випадку судом не встановлено обставин, які б свідчили про створення загроз зі сторони відповідача інтересам дитини, а самі лише висловлювання відповідача про те, що він може скористатись наданим йому законодавством правом на стягнення аліментів на свою користь, по-перше, не порушують законодавство України, а по-друге, не створюють загрози інтересам дитини у розумінні чинного законодавства.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін