ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2024 року

м. Харків

справа № 642/812/23

провадження № 22-ц/818/2034/24

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року, постановлене суддею Бородіною О.В.

в с т а н о в и в:

У лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив розділити спільне сумісне майно подружжя визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частини житлового будинку літ. «Г-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 , та по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

04 травня 2023 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь в порядку поділу майна грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки FIAT DOBLO, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . А також просила визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок літ. «Г-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частини житлового будинку літ. «Г-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частини житлового будинку літ. «Г-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру загальною площею 21,1 кв.м. житловою площею 18,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки FIAT DOBLO, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у розмірі 104 440 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , у розмірі 182 350 грн. 00 коп. В іншій частині у задоволенні зустрічних позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Загорулько Є.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання автомобілів спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобіля та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог в цій частині у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; ОСОБА_1 зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення з нього частини вартості автомобілів не доведені належними доказами. Зауважує, що автомобілі придбані ним особисто, про що відповідачка була обізнана. Крім того, апелянт наголошує на незгоді із вартістю автомобіля, а суд не надав оцінки наданим доказам. Вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності не є належним доказом, вартість автомобілів завищена та не відповідає реальним цінам на цей автомобіль, Крім того, позивачка не надала доказів, що вона приймала участь у придбанні авто та надавала на це кошти.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Оскільки рішення суду оскаржується в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягненням з відповідача вартості частини автомобіля, судова колегія переглядає рішення суду лише у зазначеній частині.

Задовольняючі позовні вимоги в частині стягнення з відповідача частини вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню грошова компенсація за належну позивачці 1/2 частку у праві власності на автомобілі марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , складатиме 182 350 грн., та частки компенсації за автомобіль марки FIAT DOBLO, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , складатиме 104 440 грн.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбу з 01.03.1997 року. В період шлюбу, ОСОБА_1 придбано автомобіль марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , та автомобіль марки FIAT DOBLO, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14 лютого 2023 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с.31-32).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції з`ясувалось, що спірні автомобілі ОСОБА_1 було відчужено.

ОСОБА_1 не заперечував, що відчуження відбулось за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 .

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Згідно з ч.1ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі (частина 1статті 71 СК України), а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частини 4, 5ст.71 .СК України)

У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України, за наявності для цього відповідних підстав суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23 і 30постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена ще у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що позивачкою не надано доказів грошової участі у придбанні спірного автомобіля.

При цьому всупереч зазначеним вимогам доказів на підтвердження того, що спірні автомобілі було придбано за рахунок особистих коштів відповідача апелянтом суду не надано. Показання свідків не можна вважати належним доказом на підтвердження факту придбання автомобіля за власні кошти за відсутності будь-яких інших доказів.

Тому висновок суду про те, що спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно висновку Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду в постанові від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц (61-40897св 18) один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Висновок суду про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 компенсації вартості автомобілів VOLKSVAGEN TRANSPORTER та FIAT DOBLO відповідає вимогам закону.

Щодо доводів апеляційної скарги про завищений розмір компенсації вартості транспортних засобів судова колегія зазначає наступне.

На підтвердження вартості автомобіля ОСОБА_1 надав договір купівлі продажу транспортного засобу від 20.10.2022 року за яким, ТОВ «Планета Плюс Авто» продав ОСОБА_4 транспортний засіб VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску за 7012,98 грн. Ціна визначена за домовленістю сторін п. 3 договору (а.с.165).

Згідно договору купівлі продажу від 23.11.2022 року між ТОВ «Планета Плюс Авто» (комісіонер) та ОСОБА_5 укладено договір про продаж автомобіля FIAT DOBLO, 2006 року випуску за 7032,74 грн. Згідно п. 3 вартість транспортного засобу встановлена за домовленістю сторін.

Як убачається, з інформаційної довідки про вартість колісного транспорту складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 ринкова вартість VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2002 року станом на 20.10.2022 становить 364700,00 грн.

З інформаційної довідки про вартість колісного транспорту складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 ринкова вартість FIAT DOBLO, 2006 року станом на 23.11.2022 становить 208880,00 грн.

На спростування вартості транспортних засобів ОСОБА_1 надано Довідку (інформаційно-консультативну) від 14.08.2023 року складену ТОВ «НЕО-ФОРМАТ» в якій зазначено, що найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник колісного транспортного засобу марки FIAT DOBLO, 2006 року станом на 14.08.2023 становить 105000,00 грн.

З довідки (інформаційно-консультативна) від 14.08.2023 року складену ТОВ «НЕО-ФОРМАТ» вбачається, що найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник колісного транспортного засобу марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2002 року станом на 14.08.2023 становить 113000,00 грн.

Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судова колегія не приймає до уваги надані ОСОБА_1 довідки від 14.08.2023 року, оскільки вони містять інформаційний характер щодо вірогідності отримання грошових коштів від реалізації, не містять критеріїв визначення вартості транспортних засобів та складені станом на 14.08.2023 рік, при цьому транспорті засоби відчужені у жовтні та листопаді 2022 року.

Твердження відповідача про те, що визначена у висновку суб`єкта оціночної діяльності середня ринкова ціна автомобіля FIAT DOBLO, 2006 року випуску та автомобіля марки VOLKSVAGEN TRANSPORTER, 2002 року є недостовірною, оскільки ним подано інформаційні довідки про імовірну вартість транспортних засобів, є безпідставними. Відповідач в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав доказів на спростування розміру визначеної суб`єктом оціночної діяльності ринкової вартості автомобіля та не надав іншого висновку про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи.

Клопотань у суді першої інстанції щодо призначення у справі судової товарознавчої експертизи відповідачем не заявлялась.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги наданий позивачкою висновок експерта оціночної діяльності та стягнув на її користь з відповідача компенсацію 1/2 частини дійсної вартості проданих автомобілів.

Висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальованого

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25.07.2024