Справа №295/5030/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Лєдньова Д.М.

з участю секретаря с/з Морозової К.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом, в якому зазначила, що вона є донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті особи відкрилась спадщина, до складу якої входить ідеальної частини квартири АДРЕСА_1 . Позивачем подано заяву про прийняття спадщини. В подальшому, за результатами звернення до нотаріуса з питанням отримання свідоцтва про право на спадщину нотаріусом повідомлено про наявність іншого спадкоємця ОСОБА_2 сина ОСОБА_3 , який вважаєтсья таким, що прийняв спадщину у зв`язу із проживанням за однією адресою зі спадкодавцем.

Позивач вказує на те, що юридичний термін «зареєстроване місце проживаня» не може ототожнюватись з фактичним постійним місцем приживання, що є необхідною умовою для прийняття спадщини згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, та, вказуючи на відсутність права на спадкування у відповідача внаслідок не проживання на час смерті спадкодавця, просить визнати ОСОБА_2 таким, що не прийняв спадщину, визнати за позивачем право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалами суду від 18.04.2024 року по справі відкрите загальне позовне провадження, вирішено питання про витребування доказів - копії матеріалів спадкової справи, заведеної відносно майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні, призначеному для розгляду справи по суті, представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Звернула увагу на тому, що спори щодо використання ОСОБА_2 помешкання як офіційного зареєстрованого місця проживання виникали між ним та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом тривалого часу. Так, зокрема, рішенням суду відповідача було визнано таким, що втратив право на користувння приміщенням. При цьому, за прохання ОСОБА_5 , який вказував про необхідність реєстрації місця проживання з метою отримання паспорту громадянина України, особа була повторно зареєстрована за адресою по АДРЕСА_2 .

Фактично за відповідною адресою відповідач не проживає, отже спадщину не прийняв. За наявною інформацією особа постійно мешкає на території РФ.

Відповідач в судове засідаеня не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбачений законом спосіб.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3 належала на праві власності частини квартири АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів дослудженої в судовому засіданні спадкової справи слідує, що на час смерті особи за адресою її останнього місця проживання значились зареєстрованими: ОСОБА_1 , 1978 року народження, ОСОБА_6 , 2001 року народження, ОСОБА_2 , 1982 року народження.

Сторони по справі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - є дітьми спадкодавця ОСОБА_3 .

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1216 ,1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Судом з`ясовано, що у встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач не звертався. Спадкову справу заведено 13.04.2018 року на підставі заяви про прийняття спадщини позивача.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року по справі № 641/3893/20, заснованою на подібних правовідносинах, роз`яснив, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

У цій же постанові Верховний Суд звернув увагу, що "спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини".

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Досліджені судом за окремим, а також взаємним значенням письмові докази: рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01.12.2006 року про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилими приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , акт ПП «ВЖРЕП-4» від 2017 року, складений комісією про фактичне не проживання ОСОБА_2 за адресою з лютого 2013 року, а також оцінені пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 які повідомили про фактичне відвідування квартири відповідачем у період 2013 року, вказують на підтвердження факту не проживання відповідача разом із спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини, що виявляє не прийняття спадщини у визначений вимогами законодавства спосіб.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановлені судом обставини, що полягають у прийнятті спадщини позивачем як спадкоємцем першої черги, а також в одночасній відсутності дій, скерованих на прийняття спадщини з боку відповідача, який не проживав зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини, свідчать про необхідність захисту невизнаних прав позивача через винятковий спосіб визнання права власності в порядку спадкування.

Суд визнає відсутність іншої можливості у позивача реалізовувати запит на здійснення спадкування в тому обсязі, що відповідає праву особи в розрізі фактичних обставин, розподіл процедури спадкування через виокремлення як безспірної та спірної частки у складі спадкової маси не вбачається доцільним з огляду на характер правовідносин.

Слід звернути увагу, що при визнані права власності за позивачем на спадкову масу рішення суду не скеровується на непропорційне втручання у право власності іншої особи, оскільки, як зазначено вище, належна реалізація відповідачем спадкових прав у визначений законом спосіб не підтверджена. Обставини фактичного не проживання особи мали поширення протягом тривалого часу, за своєю природою не пов`язані з подіями військової агресії проти України.

З огляду на викладене, суд вважає необхідним визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, визнання особи такою, що не прийняла спадщину, згідно резолютивної частини рішення не потребується, оскільки не передбачає дієвий та ефективний наслідок за результатами ухвалення судового рішення.

Керуючись ст.ст. 258-273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 . ( АДРЕСА_2 . РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду в повному обсязі буде виготовлено 31.05.2024 року.

Суддя: Д.М. Лєдньов