Справа № 201/7977/24
Провадження № 2/201/3298/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Батманової В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 02 липня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 14.03.2024 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі № 201/829/24 (провадження № 2/201/1286/2024), за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ ПриватБанк прийнято рішення яким скасовано наказ Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № Е.17.1).0.0/4-8310149 від 20.12.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк». Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з моменту його звільнення 20.12.2023 по дату винесення рішення, тобто 14.03.2024.

19.06.2024 Дніпровським апеляційним судом за результатом розгляду апеляційної скарги АТ КБ ПриватБанк, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у справі № 201/829/24 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було змінене в частині стягнення з АТ КБ ПриватБанк на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2023 року по 14 березня 2024 року у розмірі 146125 грн. 32 коп. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у справі № 201/829/24 залишено без змін.

29.03.2024 на виконання вказаного рішення суду АТ КБ ПриватБанк було скасовано наказ № Е. 17.U.0.0/4-8310149 від 20.12.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено його на роботі в АТ КБ ПриватБанк про що був прийнятий відповідний Наказ Банку № Е. 17.U.0.0/4-6944885 від 29.03.2024.

02.04.2024 АТ КБ ПриватБанк звільнив позивача за власним бажанням про що прийняв Наказ Банку № Е.DN-УВ-2024-6979850-п від 02.04.2024.

Згідно наданого АТ КБ ПриватБанк Розрахункового листа та фактичних виплат, позивачу не було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період часу з 11.04.2024 (день скасування наказу про призупинення дії трудового договору) по 20.12.2023 (день незаконного звільнення за начебто прогул), тобто за час протягом якого позивач не був допущений до роботи з вини АТ КБ ПриватБанк.

Позивач вважає відмову АТ КБ ПриватБанк нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період часу з 11.04.2024 (день скасування наказу про призупинення дії трудового договору) по 20.12.2024 (день незаконного звільнення за начебто прогул) неправомірною та просить стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, за період з 11.04.2023 по 20.12.2023 в розмірі 431 305, 38 грн.

Відповідач надав відзив, в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на листування та докази відправлення кореспонденції банком на адресу ОСОБА_1 спростовують твердження позивача про те, що банк не повідомив його про поновлення на роботі, поновлення дії трудового договору та адресу робочого місця, крім того у заявлений позивачем період вимушеного прогулу з 11.04.2023 по 20.12.2023 ОСОБА_1 отримав оплату періоду тимчасової непрацездатності відповідно до оформленого листка непрацездатності в розмірах та у порядку, встановлених чинним законодавством, до того ж позивачем пропущено строк звернення до суду, а тому просив відмовити в задоволенні позову.

Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив в якій заперечував проти доводів відповідача посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність та такими, що спростовуються фактичними матеріалами справи, а відтак наполягав на задоволенні позовних вимог.

Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив в якій заперечував проти доводів викладених у відзиві, просив задовольнити позов з підстав в ньому викладених.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 14.03.2024 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі № 201/829/24 (провадження № 2/201/1286/2024), за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ ПриватБанк прийнято рішення яким скасовано наказ Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № Е.17.1).0.0/4-8310149 від 20.12.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк». Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з моменту його звільнення 20.12.2023 по дату винесення рішення, тобто 14.03.2024.

19.06.2024 Дніпровським апеляційним судом за результатом розгляду апеляційної скарги АТ КБ ПриватБанк, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у справі № 201/829/24 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було змінне в частині стягнення з АТ КБ ПриватБанк на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2023 року по 14 березня 2024 року у розмірі 146125 грн. 32 коп. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у справі № 201/829/24 залишено без змін.

21.03.2024 позивач звернувся до АТ КБ ПриватБанк із заявою про виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у справі № 201/829/24 та поновлення його на роботі.

29.03.2024 на виконання вказаного рішення суду АТ КБ ПриватБанк було скасовано наказ № Е. 17.U.0.0/4-8310149 від 20.12.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено його на роботі в АТ КБ ПриватБанк про що був прийнятий відповідний Наказ Банку № Е. 17.U.0.0/4-6944885 від 29.03.2024.

02.04.2024 позивач звернувся до АТ КБ ПриватБанк із заявою про звільнення за власним бажанням та вимогою виплатити всі належні суми, в тому числі середній заробіток за час коли не був допущений до роботи (не працював) з вини роботодавця та за час затримки виконання роботодавцем рішень судів про поновлення на роботі.

02.04.2024 АТ КБ ПриватБанк звільнив позивача за власним бажанням про що прийняв Наказ Банку № Е.DN-УВ-2024-6979850-п від 02.04.2024.

Згідно наданого АТ КБ ПриватБанк Розрахункового листа та фактичних виплат, позивачу не було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період часу з 11.04.2024 (день скасування наказу про призупинення дії трудового договору) по 20.12.2023 (день незаконного звільнення за начебто прогул), тобто за час протягом якого позивач не був допущений до роботи з вини АТ КБ ПриватБанк.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Так, відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Відповідно до ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

6 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд критично оцінює заперечення відповідача проти задоволення позову щодо належного повідомлення позивача про його поновлення на роботі, поновлення дії трудового договору та адресу робочого місця, посилання на оплату періоду тимчасової непрацездатності відповідно до оформленого листка непрацездатності в розмірах та у порядку, встановлених чинним законодавством, оскільки відсутні відомості про належне повідомлення позивача про винесені накази, тощо, а інших належних та достатніх доказів на підтвердження заперечень відповідача суду не надано, а судом не встановлено.

Крім того, набуло законної сили судове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у справі № 201/829/24, яким було встановлено відсутність позивача в оспорюваний період.

Щодо посилань про пропуск строку звернення до суду, суд вважає за необхідне зазначити, що вказане твердження відповідача не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.04.2023 по 20.12.2023 подавався на підставі ст. 236 КЗпП України, про що зазначено в позові.

Тобто в позові мова йде про стягнення середнього заробітку за час затримки Відповідачем виконання рішення суду, про поновлення на позивача на роботі.

Відповідно до висновку Великої палати Верховного суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 - середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) та середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України) мають однакову природу, адже обидві статті гарантують працівникові оплату праці за час, протягом якого він з вини роботодавця не працював: у першому випадку - у зв`язку з незаконним звільненням, у другому - із зволіканням виконання рішення суду про поновлення на роботі. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 серпня 2022 року у справі № 560/7496/20 зазначив, що: «до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України)».

Аналогічний підхід неодноразово підтриманий Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 01.02.2024 № 580/4249/20, від 04.08.2022 у справі № 380/6129/20, від 03.05.2023 у справі № 280/4125/23, від 11.07.2023 у справі № 440/5726/22, від 10.08.2023 у справі № 380/19504/21.

Відповідно до Постанови Верховного суду від 19.06.2024 у справі № 205/1543/23 (провадження № 61-2329 св 24), виконання рішення про поновлення працівника на роботі вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника".

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення містяться в Постанові Пленуму верховного суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі»

Відтак, твердження позивача знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, за період з 11.04.2023 по 20.12.2023 в розмірі 431 305, 38 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 133,05 грн., оскільки позивача було звільнено від його сплати при пред`явленні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути з Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, за період з 11.04.2023 по 20.12.2023 в розмірі 431 305 (чотириста тридцять одна тисяча триста п`ять) грн. 38 коп.

Стягнути з Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () судовий збір на користь держави у розмірі 2721 (дві тисячі сімсот двадцять одна) гривня 62 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова