ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2154/23Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/496/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін та їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/2154/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Скиба Віталій Михайлович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2024 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дату складення повного тексту не зазначено) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що з 26 січня 1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

За час спільного проживання ними було набуто житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Також вказувала, що за життя, а саме 29 серпня 2008 року, ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_4 належну йому частку квартири АДРЕСА_2 , а все інше належне йому майно - доньці ОСОБА_1 , у тому числі частину спірного будинковолодіння.

Після смерті чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина за заповітом на належне йому майно, у тому числі на належну йому 1/2 частки в 1/2 частині будинку, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

У грудні 2022 року вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, з 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Постановою нотаріуса від 30 грудня 2022 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, з 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки право власності на вказаний будинок, який був спільною власністю подружжя, зареєстровано за ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Тому, вважає, що нотаріусом 05 жовтня 2016 року, при видачі спадкоємцю ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну ОСОБА_3 частину спірного будинковолодіння, не з`ясовано правовий статус такого будинку, склад спадкового майна та помилково видано свідоцтво про право на спадщину на цілу частину такого житлового будинку, хоча останній в силу вимог закону, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частка спірного нерухомого майна належить саме їй - ОСОБА_2 , як частка у спільному майні подружжя.

Відтак просила:

1) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане 05 жовтня 2016 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної на ім`я ОСОБА_1 про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) скасувати державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 ;

3) визнати за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане 05 жовтня 2016 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної на ім`я ОСОБА_1 про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5514,10 грн. сплаченого позивачем судового збору.

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Скибу В.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права та посилається не неповне з`ясування обставин справи.

Зазначає, що майно, яке було набуте позивачем під час шлюбу та майно, що є предметом позову є різним майном та вважає, що позивачкою не доведено, що майно на яке вона просить визнати право власності є спільним майном подружжя.

Звертає увагу на те, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору поділу укладеного між нею та ОСОБА_5 , нотарільно посвідченого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тому вважає, що суд першої інстанції не мав підстав скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 без визнання недійсним договору поділу житлового будинку як правовстановлюючого документу.

Звертає увагу на те, що внаслідок поділу частка будинковолодіння була виділена з житлового будинку по АДРЕСА_1 та інтерпретувалась в житловий будинок АДРЕСА_4 і з урахуванням земельної ділянки, яка була приватизована ОСОБА_3 , не є об`єктом спільної сумісної власності, так як отримана в порядку спадкування за заповітом.

Вказує на те, що із доданих до позову додатків, а саме копії Рішення Байковецької сільської ради від 22 лютого 2007 року встановлено, що по-перше оформлено право власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 , а по-друге право власності оформлено за громадянином ОСОБА_3 . Ідентичні дані вказані у Розпорядженні РДА від 03 березня 2007 року №195. Жодного відношення ця особа до позивача не має, а тому є незрозумілим суть позову.

Крім цього, як вірно звернув увагу в позові позивач - спірний будинок згідно доданого рішення знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . В свою чергу право власності позивач просить визнати на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , що не відповідає адресі за якою, за її поясненнями, набувалось спірне майно.

Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, з огляду на порівняльний аналіз прохальної частини позову та резолютивної частини оскаржуваного рішення.

Зокрема у першій вимозі судом безпідставно змінено поняття частина житлового будинку на частку, що не с тотожним, оскільки частка - ідеальна в праві, а частина - в майні.

Також в першій вимозі позивач не просив та вказував належність частки, проте суд без правових підстав вказав .., яка належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3

Крім цього, у першій та другій вимозі представник позивача адвокат Черніцький І.Р. звертаючись до суду не ставив вимоги щодо господарських будівель та споруд, однак суд самостійно вийшов за межі вимог та вирішив у резолютивній частині рішення питання щодо відповідної частини господарських будівель та споруд.

За таких обставин, з посиланням на постанову КЦС ВС №686/6823/14-ц від 13.01.2021 року, вважає що вихід судом за межі позовних вимог має наслідком порушення цим судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Вважає, що судом безпідставно не застосовано позовну давність, про яку заявлялось, оскільки позов про скасування свідоцтва про право на спадщину не є негаторним, і до нього застосовується позовна давність. Про це йдеться в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі №385/321/20.

Посилається на те, що судом безпідставно та жодним чином не аргументовано висновок про те, що відповідачка не є добросовісним набувачем майна.

Також вважає помилковим висновок суду про те, що частка 1/2 у житловому будинку АДРЕСА_5 , оскільки дана обставина позивачем не доводилась.

Зазначає, що після 2016 року проводились ремонтні роботи у будинку, тому частки з старого будинку фактично не залишилось.

Вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту та вважає, що для ефективного способу захисту права позивачки доцільно виплатити їй грошову компенсацію згідно вартісної оцінки, яку безпосередньо нею проведено в розмірі 551 410 грн. чи визначити частку у вже новому об`єкті, що неможливо зробити без спеціальних знань.

Враховуючи бажання позивачки поділити спірне майно, можливим варіантом такого поділу є виділення ідеальних часток в майні, по-скільки реальний поділ неможливий внаслідок неподільності та вартісності майна. При цьому можливе користування обома сторонами цим майном.

Крім цього зазначає, що задовольняючи позов та визнаючи право власності за позивачем суд не зазначив, яка частка залишається у праві власності відповідачки.

Посилається на те, що судом не було зазначено чітких меж і опису нерухомого майна, яке було предметом позову, тобто в резолютивній частині рішення на вказано, яка площа майна належить кожній стороні, відсутній опис майна, що унеможливлює в подальшому його ідентифікацію.

Також вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, а позивачем не надано жодних доказів відносно поділу земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку та яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 .

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Черніцького І.Р. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок АДРЕСА_4 є по суті тим самим об`єктом, що успадкувала ОСОБА_1 - 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а отже режим спільної сумісної власності поширюється на таке майно незалежно від здійсненого відповідачкою поділу майна в натурі з співвласником іншої частини будинковолодіння, з присвоєнням поштових адрес новоутвореним об`єктам нерухомості.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги про неможливість здійснення поділу майна у зв`язку з неподільністю речі нерухомого майна не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не заявлялась вимога про поділ майна в натурі.

Посилається на правовий висновок Верховного Суду, що міститься в постанові від 16.09.2020 року у справі №344/5437/17, згідно якого позов про визнання права на частку в праві спільної сумісної власності не є вимогою про поділ майна в натурі, тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної сумісної власності.

Посилається на правовий висновок Верховного Суду, що міститься в постанові від 15.04.2020 року у справі №565/495/18, в якому зазначено, що не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Зазначає, що ОСОБА_2 не було відомо про набуття відповідачкою прав власності на все майно, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, до моменту отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя, а також доведення до її відома укладення договору поділу 18.04.2019 року. Спростування вказаної обставини матеріали не містять.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Скиба В.М. апеляційну скаргу в її межах підтримали, посилаючись на доводи викладені у ній.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Черніцький І.Р. заперечили проти доводів апеляційної скарги з мотивів викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини справи.

З 26 січня 1990 року ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 .

Згідно рішення виконавчого комітету Шляхтинецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 22.02.2007 №18 вирішено оформити право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та провести реєстрацію права власності у Тернопільському госпрозрахунковому БТІ .

13 квітня 2007 року на підставі вказаного рішення, Шляхтинецькою сільською радою ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майна, відповідно до якого останньому на праві приватної власності належить 1/2 частка домоволодіння по АДРЕСА_6 .

Як вбачається із інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна №420 виданої 11.07.2016 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 11.07.2016 по обліку бюро будинковолодіння АДРЕСА_1 належить: 1/2 частка ОСОБА_5 та 1/2 частка ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт посвідчений 29.08.2008 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві власності частку квартири АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_4 . Все інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2226/02-31, виданою 30.12.2022 державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, з 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , оскільки було виявлено, що спадкоємцю за заповітом, дочці померлого ОСОБА_1 , вже було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 (одну другу) частину вищевказаного житлового будинку.

Як вбачається із спадкової справи №314/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , спадкова справа заведена за заявою дочки померлого ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом №704 від 01.07.2016. Іншим спадкоємцем за вищевказаним заповітом на інше спадкове майно є ОСОБА_4 . Інші спадкоємці не зверталися. Згідно матеріалів спадкової справи, дружина померлого ОСОБА_2 , не була зареєстрована разом з померлим чоловіком ОСОБА_3 на день смерті, а також не подавала заяву про прийняття спадщини у встановлений термін, отже вважається такою, що не прийняла спадщину.

05 жовтня 2016 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Захарків Т.Б. видано на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_3 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Шляхтинецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 13.04.2007 на підставі рішення виконкому від 22.02.2007 за №18 та зареєстровано Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 13.04.2007 за номером запису №36 в реєстрову книгу №1.

Як вбачається із Витягу з рішення Виконавчого комітету Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 27.02.2018 №26 «Про присвоєння адреси житловим будинкам», виконавчий комітет сільської ради вирішив: Присвоїти 1/2 частині житлового будинку, що належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_1 , що засвідчується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №70125519 від 10.10.2016 р. (кадастровий номер земельної ділянки :02:001:1435), адресу: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 18.04.2019 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. посвідчено договір поділу будинковолодіння між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Згідно умов договору, відповідно до даних викладених у висновках щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна виданих Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 26.07.2018 за №№905, 906 існує технічна можливість поділу житлового будинку і відповідно до цих відомостей поділ проводиться наступним чином: ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 255,4 кв.м., житловою площею 90,0 кв.м.; ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 279,8 кв.м., житловою площею 93,5 кв.м.

Свідок ОСОБА_5 , який є сусідом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в суді першої інстанції пояснив, що він у 2000 році купив недобудовану будівлю - котедж на дві сім`ї в АДРЕСА_1 . Сім`я Бабяків, на момент придбання ним котеджу, також добудовували поряд котедж. 18 квітня 2019 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір для того, щоб розділити нумерацію котеджів. Після підписання цього договору в котеджі нічого не змінилося. Свідок вказав, що внаслідок укладення договору жодної кімнати чи жодного приміщення він не віддав і не придбав. Перед підписанням цього договору до свідка прийшла ОСОБА_1 і сказала, що строки вже доходять кінця і пройшло вже пів року, а тому треба присвоїти номера розділеним котеджам. Свідок пояснив, що батько відповідачки з іншим чоловіком будували цей котедж, який і продав йому будинку та яку свідок сам добудував. В укладеному договорі зазначалося, що власник ОСОБА_5 придбав будинку. Також, в укладеному договорі зазначалось, що ОСОБА_6 належить 255.4 кв. м., а Бабяк 279,8 кв. м. Додав, що у 2016 році мати відповідачки просила його прописати в котеджі свою доньку ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснила, що товаришувала із померлим ОСОБА_3 . Зазначила, що ОСОБА_8 з першого дня свого проживання в котеджі по АДРЕСА_1 займалася будівництвом, розгрузкою будівельних матеріалів. На даний час в цьому будинку проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , онучка і зять. Чи проводились ремонтні роботи після 2016 року в цьому котеджі свідок ОСОБА_7 не бачила.

Свідок ОСОБА_9 , яка є свекрухою ОСОБА_1 , в суді першої інстанції пояснила що невістка разом з її сином проживають в с. Гаї Гречинські, разом і з ними проживає також мати відповідачки. Після смерті батька відповідачки ОСОБА_3 в будинку, де проживав її син із невісткою робився ремонт в гаражі, у підвалі, вставлялась плитка, будувалася альтанка на дворі, перекривався дах будинку, переставлялася бруківка, робився ремонт в кухні та в коридорі та інше. Чи приймала ОСОБА_2 фінансову участь в зазначених роботах їй невідомо.

Свідок ОСОБА_10 , яка є двоюрідною сестрою померлого ОСОБА_3 в суді першої інстанції пояснила, що після смерті чоловіка ОСОБА_2 говорила, що ніяких комунальних послуг сплачувати вона не буде, що вона тепер вдова, що нехай це робить донька із своїм чоловіком. Орієнтовно у 2021 році до неї подзвонила ОСОБА_2 і жалілась на те, що важко жити з дітьми (тобто з донькою і зятем), що діти зараз не такі, що донька не працює. Після смерті брата ОСОБА_3 , в будинку перекривався дах, приблизно у 2021 році ОСОБА_1 робила ремонт в кухні, коридорі. За чиї кошти це все робилось свідок не знає. Перекриттям даху займалася ОСОБА_1 , але на думку свідка, якусь певну суму коштів на дах можливо і давала ОСОБА_2 , оскільки в розмові говорила, що має дати гроші доньці на перекриття даху. Чи вносила свої кошти ОСОБА_2 в перекриття даху свідок стверджувати не може.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.ст. 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 та частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (на час смерті ОСОБА_3 ) по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відтак належить подружжю у рівних частках, тобто по 1/2 частці в 1/2 частині житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 .

Власником іншої 1/2 частини вказаного будинковолодіння значився ОСОБА_5 (на час смерті ОСОБА_3 ).

Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно, як і рівності їх часток у вказаному майні, матеріали справи не містять.

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Згідно статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У статті 1301 ЦК України, як на підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про визнання недійсним свідоцтва, виданого 05 жовтня 2016 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної на ім`я ОСОБА_1 про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки 1/2 частка з 1/2 частини даного майна належала дружині померлого - ОСОБА_2 , а відтак не могла входити до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 , так як до складу спадкового майна може входити лише те майно, що належало спадкодавцю.

З урахуванням похідного характеру, суд першої інстанції прийшов також і до правильного висновку про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (як новостворений об`єкт нерухомого майна внаслідок проведеного поділу домоволодіння між його співвласниками, який є тотожним 1/2 частині колишнього житлового будинку АДРЕСА_1 за цією ж адресою) за ОСОБА_1 та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи те, що на спірну частину будинку, набуту ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період шлюбу, поширюється режим спільної сумісної власності, частки яких в силу закону є рівними, приймаючи до уваги те, що дане майно не було розділено між подружжям за життя ОСОБА_3 та право власності на 1/2 частки якого не визнається відповідачем, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову і в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому судом першої інстанції слушно взято до уваги те, що у зв`язку з придбанням за час шлюбу частки спірного будинку ОСОБА_3 разом із дружиною ОСОБА_2 належала на праві спільної власності 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 , а інша 1/2 частина даного будинку належала ОСОБА_5 .

Однак в подальшому, після того як відповідачці ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_3 , державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. було посвідчено договір від 18.04.2019 року поділу будинковолодіння між співвласниками: ОСОБА_5 та новим співвласником ОСОБА_1 , згідно якого поділ проведено наступним чином: ОСОБА_5 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 255,4 кв.м., житловою площею 90,0 кв.м.; ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 279,8 кв.м., житловою площею 93,5 кв.м.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції правильно виснував, що належна спадкодавцю ОСОБА_3 , як титульному власнику, 1/2 частина спірного житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , трансформувалась в житловий будинок під номером АДРЕСА_1 і є одним і тим самим об`єктом нерухомості.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, колегія суддів відхиляє, оскільки метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню, а тому позов про визнання права власності, як спосіб захисту порушеного права особи, відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України.

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року у справі № 565/495/18).

Відтак колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом не було з`ясовано наслідки поділу житлового будинку, оскільки вимоги про поділ майна позивачкою не заявлялось, а вона скористалась своїм правом звернутись з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Колегія суддів, порівнюючи прохальну частину позову та резолютивну частину оскаржуваного рішення, не вбачає підстав вважати, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

При цьому, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги з приводу цього містять ознаки надмірного формалізму та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №127/26402/20.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування позовної давності у даній справі, колегія суддів також відхиляє, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на спростування доводів сторони позивача про те, що їй - ОСОБА_2 не було відомо про набуття відповідачкою права власності на спірне майно (1/2 належної їй частки у спільному майні подружжя), до моменту отримання нею відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, що мав місце 30.12.2022 року.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Водночас апеляційний суд вважає слушним зауваження апелянта про те, що задовольняючи позов та визнаючи право власності за позивачем на частину будинковолодіння, суд не зазначив, яка частка залишається у праві власності відповідачки.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що правовий режим спільної власності має враховувати інтереси усіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 року у справі 559/1923/17 та постанові від 16.06.2021 року в справі № 462/1585/16-ц.

Оскільки 29 серпня 2008 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким зокрема заповів доньці ОСОБА_1 належну йому частку у спільному майні подружжя, а позивачка ОСОБА_2 не прийняла спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , що вбачається із матеріалів спадкової справи і не претендувала на спадкове майно, про що не заперечила в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає необхідним також визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно - 1/2 частки з 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ).

Колегія суддів вважає, що таким чином будуть враховані інтереси усіх сторін, що в свою чергу відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Оскільки судом першої інстанції спір по суті вирішено правильно, тому апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, шляхом доповнення його резолютивної частини абзацом п`ятим. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2024 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом п`ятим такого змісту:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно - 1/2 частки з 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 13 червня 2024 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.