ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1242/22 Номер провадження 22-ц/814/1222/24Головуючий у 1-й інстанції Свістєльнік Ю.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Прядкіна О.В.., Чумак О.В.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю представника відповідача адвоката Шевцової Л.В., представника позивача адвоката Левицького В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Гузь Тетяною Олегівною,

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2023 року, постановлене суддею Свістєльнік Ю.М. (повний текст складено 18 жовтня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів позики,

в с т а н о в и в:

12.07.2022 ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 07.05.2022 між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, на виконання якого позичальником складено розписку. За умов такого договору позивач позичив ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн., зі строком виконання зобов`язання до 15.05.2022 під сплату 5% за весь час користування позикою. Після настання дати повернення позики відповідач своїх зобов`язань за позикою не виконав, вимоги повернути кошти ігнорує. Із наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму основного боргу в розмірі 300 000,00 грн., відсотки за користування позикою - 15 000,00 грн. та три відсотки річних 1 454,79 грн., а всього 316 454,79 грн.

16.09.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визнати недійсним правочин (розписку) від 07.05.2022, як вчинений ним проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього з боку ОСОБА_2 психологічного тиску; а також визнати неукладеним договір позики від 07.05.2022.

В обґрунтування зустрічних вимог позову зазначає, що 07.05.2022 ніяких домовленостей на умовах позики між ним та ОСОБА_2 досягнуто не було та жодних коштів у розмірі 300 000,00 грн. від нього він не отримував. Доводить, що ОСОБА_2 , маючи намір заволодіти землею його брата, закрив його в хаті, погрожував та примушував написати розписку на суму 300 000,00 грн. Він сприймав такі погрози, як реальну загрозу життю, а тому був вимушений написати таку розписку. У подальшому, із цього приводу, він звертався за захистом до правоохоронних органів. Також ОСОБА_1 заперечує факт підписання ним договору позику, який уперше побачив, як додаток до позову, а отже відсутність його волевиявлення на укладення такого договору.

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 08.02.2023 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, вимоги за якою об`єднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 12.10.2023 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 316 454,79 грн. та судові витрати у розмірі 3 164,54 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів позики - відмовлено.

При постановленні рішення в частині задоволення вимог позову ОСОБА_2 , районний суд виходив із підстав доведеності факту наявності заборгованості за договором позики, укладеним між сторонами, постановивши її до стягнення включно із 3% річних. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики, при викладених обставинах, судом відмовлено за недоведеністю таких позовних вимог.

Відповідач, в інтересах якого діє представник - адвокат Гузь Т.О., оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а заявлений ним, ОСОБА_1 , позов задовольнити.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, розписці від 07.05.2022, залишивши без з`ясування обставини її написання. Зокрема, що відповідач не отримував у борг кошти за такою розпискою, яка була складена ним під примусом та психологічним тиском ОСОБА_2 . Тоді як за правилами ст.ст.1046, 1047 ЦК України права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Посилаючись на позицію Верховного Суду, сформовану у справах №319/1669/16 від 10.12.2018, №524/4946/16 від 08.07.2019, №604/1038/16 від 12.09.2019 доводить необхідність установлення судом наявності між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Усупереч викладеному, суд першої інстанції не встановив реальний характер взаємовідносин сторін та дійшов помилкового висновку, що розписка містить відомості щодо передачі відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів у позику.

Зазначає, що наявне у справі поштове відправлення не доводить факт направлення позивачем відповідачу претензії, а лише свідчить про направлення поштового відправлення, зміст якого не відомий. Тоді як претензія відповідачем була отримана лише 23.08.2022, тобто вже після відкриття провадження у справі.

Наголошує, що звертаючись в суд із зустрічним позовом про визнання розписки від 07.05.2022 недійсною, ОСОБА_1 посилався на безгрошовість договору позики, а також на вимоги ст.ст.203, 215, 231 ЦК України, якими передбачено вільне волевиявлення сторін при укладенні договору. Тоді як для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

З метою встановлення чи знаходився ОСОБА_1 під психологічним тиском під час написання оскаржуваної розписки, а також з метою встановлення обставин невідповідності його підпису у договорі позики у справі призначалася судово-почеркознавча експертиза, за висновками якої експерті дійшов висновку про деяку незвичність письма в момент його виконання, вказавши, що відповідача це є нормою його письмово-рухової та мовної навички.

Відповідач вважає такий висновок необґрунтованим через відсутність відомостей про дії щодо здійснення експертного дослідження, застосованих методів та інструментів, а також наявність окремих суперечливих аргументів експерта, обставини, які свідчать про необ`єктивність та неповноту експертизи. Проте суд першої інстанції викладене залишив поза увагою, безпідставно відхиливши клопотання представника відповідача про призначення комплексної судової психологічно-почеркознавчої експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи убачається, що 07.05.2022 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, за умов якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 300 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк, встановлений цим договором.

На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 300 000,00 грн. ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 у повному обсязі отримав (п.2 договору).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 15.05.2022, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою (п.3 договору).

Сторони домовилися про те, що договір позики укладається під 5% від суми позики за час користування позикою (п.4 договору).

У разі не повернення коштів у строки, визначені у п.3 вказаного договору позичальник сплачує позикодавцеві 3% річних за кожен день прострочення, аж до повного виконання договору (п.8 договору)./а.с.7-8 т.1/

07.05.2022 ОСОБА_1 складено розписку в тім, що цього дня він отримав у якості короткострокової позики від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі триста тисяч гривень під 5 процентів за їх користування, зобов`язується всю суму коштів повернути у строк до 15.05.2022, у разі прострочення повернення коштів зобов`язується сплатити 3 проценти річних простроченої суми за кожен день прострочення. Розуміє, що уразі не повернення коштів з нього вони будуть стягнуті примусово за рішенням суду./а.с.9 т.1/

29.06.2022 ОСОБА_1 надіслано вимогу повернуту ОСОБА_2 кошти за договором позики./а.с.10,11 т.1/

Згідно висновку експерта від 04.05.2023 №СЕ-19/117-23/4938-ПЧ Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, установлено:

- рукописний текст, який починається словами «Я ОСОБА_1 » та закінчується словами « ІНФОРМАЦІЯ_1 » виконаний ОСОБА_1 ;

- рукописний текст, який починається словами «Я ОСОБА_1 » та закінчується словами «7.05.2022 року Мацак» розписки, містить ознаки, які свідчать про деяку незвичність письма в момент його виконання, але наявність таких ознак у зразках почерку ОСОБА_1 вказує на відносно постійний (звичний) характер незвичності письма ОСОБА_1 , та яка може бути обумовлена особливостями психофізіологічної організації його письмово-рухової навички, яка впливає на його письмово-рухові функції, тобто прояв таких ознак є нормою його письмово-рухової та мовної навички ОСОБА_1 .

Підпис у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК», що у правому нижньому куті на сторінці №1 договору позики від 07.05.2022, укладеному між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), виконаний ОСОБА_1 .

Підпис у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» (в рядку № НОМЕР_1 ), що у центральній частині на сторінці №2 договору позики від 07.05.2022, укладеному між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), виконаний ОСОБА_1 .

Підпис у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК», що у нижньому куті на сторінці №2 договору позики від 07.05.2022, укладеному між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), виконаний ОСОБА_1 ./а.с.123-135 т.1/

У суді першої інстанції заслухано експерта ОСОБА_3 , яка надала усні пояснення щодо правил складання висновку експерта, чим експерт керується у своїй роботі при складанні висновку та на підставі чого експерт прийшла саме до такого висновку.

При постановленні рішення, районний суд виходив із того, що ним доведено належними доказами наявність між сторонами правовідносин позики, зобов`язання за якою відповідач не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню включно із процентами за користування позикою та 3% річних.

Посилання представника відповідача про те, що висновок експерта є не повним та проведений з порушеннями, суд визнав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки саме за клопотанням представника відповідача за первісним позовом було призначено у справі дану експертизу з переліком питань визначеним представником.

Також суд відхилив твердження представника відповідача про те, що написання розписки не доводить факту отримання ОСОБА_1 коштів, вказавши, що факт написання розписки під тиском ним не доведено. Тоді як наявний у матеріалах справи лист Кременчуцької окружної прокуратури від 20.07.2022 №52-90/22 містить відомості про направлення за належністю заяви ОСОБА_1 , але результат її розгляду відсутній та взагалі не зрозуміло про які саме неправомірні дії ОСОБА_2 йде мова.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_2 про стягнення суми позики підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики необхідно відмовити з підстав їх недоведеності.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі №501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі №6-996цс17.

Із огляду на викладене, установивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, а кошти, отримані у позику, не повернуті, апеляційний суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, розмір якої не спростований відповідачем.

Власна позиція відповідача щодо природи зобов`язання є суперечливою та спростовується наявними у справі доказами у сукупності, зокрема, висновком експерта, яким підтверджено, що договір позики підписано позичальником ОСОБА_1 .

Підстав вважати, що такий договір укладено з дефектом волі та без наміру досягнення результатів, ним обумовлених, колегія суддів не вбачає, оскільки доказів на підтвердження викладеного позивачем не надано та не спростовано презумпцію правомірності правочину, а тому за правилами частини 4 статті 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведений процесуальний обов`язок відповідачем не виконано та не надано доказів на підтвердження факту застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку ОСОБА_2 , а отже вчинення правочину проти його справжньої волі та наявності причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється, як передумови визнання його недійсним.

Посилання відповідача на позицію Верховного Суду, сформовану у справах №319/1669/16 від 10.12.2018, №524/4946/16 від 08.07.2019, №604/1038/16 від 12.09.2019 на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх спав і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Натомість доводи апеляційної скарги, що наявне у справі поштове відправлення не доводить факт направлення позивачем відповідачу претензії, не впливають на підставність позову, обґрунтованого доказами неналежного виконання відповідачем боргового зобов`язання. При цьому отримання відповідачем претензії лише 23.08.2022, тобто вже після відкриття провадження у справі, не спростовує того, що борг відповідачем не сплачено, а презумпцію правомірності зобов`язання не спростовано.

Заперечення відповідача проти врахування висновку експертизи через відсутність у ньому відомостей про дії щодо здійснення експертного дослідження, застосованих методів та інструментів, а також наявність окремих суперечливих аргументів експерта, обставини, які свідчать про необ`єктивність та неповноту експертизи, колегія суддів відхиляє як безпідставні. Так, при перевірці й оцінці експертного висновку судом з`ясовано достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, що узгоджуються між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, не спростованими відповідачем.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях щодо природи зобов`язання та довільному трактуванні норм матеріального права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвокатом Гузь Тетяною Олегівною, - залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.05.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.В. Прядкіна

О.В. Чумак