Номер провадження: 22-ц/813/1679/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М.,Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Котика Федора Івановича, представника ОСОБА_1 та адвоката Котика Федора Івановича, представника ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року, постановленого під головуванням судді Сувертак І.В., повний текст рішення складений 26 травня 2023 року, у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , за участю: третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні відповідача: державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори Лєсогорова Д.О., про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна від добросовісного набувача, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права на спадкування за законом в п`яту чергу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (після укладення шлюбу прізвище змінено на « ОСОБА_5 »), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні відповідача: державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори Лєсогоров Д.О., в якому просила:

- визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 та складається з двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на спадщину за законом на вказану квартиру, яке видане 03.05.2017 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою;

- витребувати вказану квартиру з незаконного володіння від добросовісного набувача ОСОБА_7 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради;

- скасувати рішення державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори Лєсогорова Д.О. про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_4 від 12.05.2017 року, індексний номер рішення 35137403.

В обґрунтування свого позову, позивачем зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина, що складається з двокімнатної квартири загальною площею 77,3 кв. м, житловою площею 42,3 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавці на праві власності на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2013 року у справі №22-ц/785/8181/13.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року у справі №523/13301/16-ц задоволено заяву ОСОБА_3 в порядку окремого провадження та встановлено факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 з 01.01.2004 року по день її смерті.

На підставі вказаного рішення Третьою одеською державною нотаріальною конторою 03 травня 2017 року на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру.

12 травня 2017 року Третьою одеською державною нотаріальної конторою посвідчено договір, згідно якому ОСОБА_3 продав вказану квартиру ОСОБА_7 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року скасовано, а заяву ОСОБА_3 залишена без розгляду, у зв`язку з наявністю спору про право.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не мав права на спадкування, а інших спадкоємців після смерті ОСОБА_6 не має, то видане на його ім`я свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним, а спадщина відумерлою і такою, що переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна. Оскільки квартира вибула з володіння територіальної громади м. Одеси на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого на підставі рішення суду, в подальшому скасованого, то Одеська міська рада зобов`язана витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_7 вищевказану квартиру, у зв`язку з чим підлягає скасуванню рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказану квартиру.

У травні 2018 року третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права на спадкування за законом п`ятої черги , в якому просила встановити факт того, що ОСОБА_1 є родичем ОСОБА_6 , четвертого ступеню споріднення та має право на спадкування за законом у п`яту чергу після смерті ОСОБА_6 , посилаючись на те, після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка прийнята ОСОБА_3 , а також ОСОБА_1 , яка не відмовилася від її прийняття (в разі якщо вона б не була прийнята ОСОБА_3 ) та своєчасно подала заяву про прийняття спадщини нотаріусу (в разі її неприйняття ОСОБА_3 ).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

У січні 2021 року ОСОБА_8 звернулася до суду з зустрічним позовом до Одеської міської ради, третьої особи - ОСОБА_9 про встановлення факту проживання ОСОБА_3 однією сім`єю з ОСОБА_6 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Своє право на позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, у зв`язку з чим ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2020 року закрито провадження у цивільній справі №523/7043/18 за позовом ОСОБА_3 до ОМР про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, а їй відмовлено у визнанні правонаступницею позивача у тій справі. Встановлення такого факту після смерті ОСОБА_3 за її власним позовом вважала ефективним засобом юридичного захисту від вимог ОМР про витребування у неї спірної квартири.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року позов Одеської міської ради задоволений в повному обсязі.

Визнано спадщину після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з двокімнатної квартири за АДРЕСА_2 , загальною площею -77,3 кв.м., житловою площею - 42,3 кв.м. відумерлою.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , яке зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №3-405 та видане ОСОБА_3 03.05.2017 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_10 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О. від 12.05.2017 року, внесене до реєстру 12.05.2017 року, індексний номер рішення: 35137403, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 належить ОСОБА_11 .

Позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_1 залишений без задоволення повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_10 залишений без задоволення повністю.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Котик Ф.І., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не застосував ч. 2 ст. 1270 ЦК України, яка підлягає застосуванню, а також неправильно застосував п.3.23,3.5,3.11, 3.20 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України 22.02.2012 року за №282/20595.

Також, не погодившись з рішенням суду, адвокат Котик Ф.І., представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог Одеської міської ради відмовити, повністю, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції самостійно змінив підстави позову та прийняв рішення про його задоволення, фактично з підстав недобросовісності ОСОБА_8 , на підставі ст. 387 ЦК України, що не було підставою позову та фактично не було предметом спору.

Також зазначив, що Одеська міська рада не є власником майна та спадкоємцем, тому не підлягає застосуванню ст. 388 ЦК України та за відсутності інших спадкоємців підлягала застосуванню ст. 1280 ЦК України.

Однак, суд не надав належної оцінки аргументам ОСОБА_8 та не взяв до уваги, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем спірного майна, поклавши на неї індивідуального та надмірного тягаря витребуванням квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу, Одеська міська рада просить апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення, рішення суду без змін, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними та не містять підстав для його скасування.

В судове засідання призначене на 21 травня 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , їх представник адвокат Котик Ф.І., державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори Лєсогоров Д.О. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 117, 119 т. 4).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_12 , представника Одеської міської ради, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Котика Ф.І., представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга адвоката Котика Ф.І., представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , про що 21 січня 2016 року реєстратором відділу держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 866 та видано свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складається з двокімнатної квартири загальною площею - 77,3 кв.м., житловою площею - 42,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві власності на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2013 року по справі № 22-ц/785/8181/13, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 24.03.2014 року, номер запису про право власності: 5091409.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року у справі №523/13301/16-ц в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_3 за участі заінтересованих осіб - Одеської міської ради та ОСОБА_1 встановлено факт проживання однією сім`єю заявника з ОСОБА_6 не менше п`яти років до відкриття спадщини.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси суду скасовано, заява ОСОБА_3 , зацікавлені особи ОСОБА_1 , Одеська міська рада про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою або у будь-якому іншому шлюбі залишена без розгляду.

03 травня 2017 року, на підставі рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 , ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 , та складалась із квартири АДРЕСА_2 .

12 травня 2017 року ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_4 (після укладення шлюбу прізвище « ОСОБА_5 »). Договір посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О. з прийняттям ним рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 , індексний номер рішення 35137403 від 12 травня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, про що 04 червня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного тану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запит №6096 та видано свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_2 .

Задовольняючи позов Одеської міської ради в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не мав права на спадкування, а спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, тому квартира АДРЕСА_2 є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Одеси за заявою Одеської міської ради.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується не в повній мірі, з огляду на таке.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1298 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 з ОСОБА_6 .

На підставі цього рішення ОСОБА_3 03 травня 2017 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 , та складалась із квартири АДРЕСА_2 , оскільки суд зазначеним судовим рішенням встановив факт їх спільного проживання однією сім`єю не менше п`яти років до відкриття спадщини.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року апеляційна скарга Одеської міської ради задоволена, рішення Суворовського районного суду м. Одеси суду скасовано, заява ОСОБА_3 , зацікавлені особи ОСОБА_1 , Одеська міська рада про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою або у будь-якому іншому шлюбі залишена без розгляду. Вказане рішення набрало законної сили та є чинним.

Отже, зміна власника спірної квартири відбулась на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване.

Наведене свідчить про наявність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я ОСОБА_3 , недійсним на підставі ст.1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.

Отже, колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, з підстав того, що свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 видане на підставі скасованого рішення суду про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду про задоволення позовних вимог Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою, витребування майна з незаконного володіння на користь територіальної громади, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, виходячи з наступного.

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.1, 3 ст. 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Правовідносини, що виникли між сторонами даного спору регулюються главою 86 ЦК України про спадщину.

Зокрема, відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя ст. 46 цього Кодексу).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями ст. 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (ст.66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (ст. 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Зокрема, ч.1 та ч.2 ст. 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (ч.3 ст. 1277 ЦК України та ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час подання позову до суду).

Однак, відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (ч.2 ст. 1277 ЦК України).

За положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак, у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.

Зокрема, за змістом ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (ч.2, 3 ст. 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.

Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.

Зокрема, ст. 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, апеляційний суд дійшов висновку, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення ст. 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, ст. 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Апеляційний суд вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (ст. 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Відтак за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги Одеської міської ради про витребування з незаконного володіння ОСОБА_10 на користь територіальної громади спірної квартири слід зазначити, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України).

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння.

У цій справі позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки у задоволені позовної вимоги про витребування майна відмолено, позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, також не підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду про залишення без задоволення позовних вимог третьої особи ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_10 , з огляду на таке.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги третьої особи ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визнання права на спадкування за законом в п`яту чергу, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

З матеріалів спадкової справи №626/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , відкритої Третьою одеською державною нотаріальною конторою 18.07.2016р., закрита 03.05.2017р., вбачається, що нотаріальною конторою 19 жовтня 2016 року зареєстрована заява ОСОБА_1 про уточнення заяви про прийняття спадщини.

ОСОБА_1 зазначила, що заяву вона направила поштовим відправленням.

Відповідно до пп. 3.5 п. 3 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса.

Судом вірно зазначено, про те, що матеріали спадкової справи не містять належного звернення ОСОБА_1 до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Також суд дійшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги третьої особи ОСОБА_1 , не доведені допустимими доказами, а саме не доведено її кровного споріднення з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

З урахуванням того, що ОСОБА_1 не довела суду заявлені позовні вимоги, а покази свідків при доказуванні кровного споріднення (родинних відносин) між фізичними особами можуть бути прийняті в сукупності з іншими належними доказами, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги ОСОБА_10 про встановлення факту проживання ОСОБА_3 однією сім`єю з ОСОБА_6 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 387 ЦК України, передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Згідно зі статтею 387 ЦК України, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Цивільний кодекс України встановлює певні умови, за яких власник має право витребувати свою річ з чужого незаконного володіння із якими пов`язані такі поняття, як добросовісність чи недобросовісність володіння річчю.

Добросовісність набувача характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірності його придбання.

Так, добросовісним набувачем визнається особа, яка придбала річ у особи, яка не мала права її відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з двокімнатної квартири загальною площею - 77,3 кв.м., житловою площею - 42,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві власності на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 11.12.2013 року по справі № 22-ц/785/8181/13.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року у справі №523/13301/16-ц в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_3 за участі заінтересованих осіб - Одеської міської ради та ОСОБА_1 встановлено факт проживання однією сім`єю заявника з ОСОБА_6 не менше п`яти років до відкриття спадщини.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси суду скасовано, заява ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою або у будь-якому іншому шлюбі залишена без розгляду.

03 травня 2017 року, на підставі рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 , ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_4 (після укладення шлюбу прізвище « ОСОБА_5 »).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_13 просила встановити факт проживання ОСОБА_3 однією сім`єю з ОСОБА_6 не менш як п`ять років, так як із смертю ОСОБА_3 втрачена можливість встановлення такого факту за його позовом.

Судом вірно зазначено про те, що покази сусідів та показання свідків не є достатніми доказами для набуття висновків про встановлення факту проживання з померлим спадкодавцем не менше п`яти років до дня відкриття спадщини.

Суд надав належну оцінку наданим до суду доказам, та дійшов вірного висновку про те, що вказані докази, а саме: довідки (справки) виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрації ОСББ ЖК «Сім самураїв», довідка від 04.02.2016 року, яка складена відповідно до заяв сусідів ближніх квартир, фотокартки, придбання побутових приладів, оскільки вказані докази не можуть підтверджувати і не підтверджують саме факт проживання зі спадкодавцем не менше 5 років до відкриття спадщини, що в розумінні ст. 1264 ЦК України є необхідною умовою для набуття статусу спадкоємця четвертої черги за законом однією сім`єю (спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, які притаманні у сім`ї), а свідчать лише про знайомство ОСОБА_3 та ОСОБА_14 , про існування між ними певних стосунків і певну ступень довіри ОСОБА_3 до ОСОБА_14 та навпаки, незадовго до смерті ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги адвоката Котика Ф.І., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не застосував ч. 2 ст. 1270 ЦК України, яка підлягає застосуванню, а також неправильно застосував п. 3.23, 3.5, 3.11, 3.20 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України 22.02.2012 року за №282/20595, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, апеляційна скарга адвоката Котика Ф.І., представника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга адвоката Котика Ф.І., представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині визнання спадщини відумерлою, витребування майна з незаконного володіння на користь територіальної громади, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, а також про залишення позову третьої особи ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_10 без задоволення слід залишити без змін, оскільки доводи апеляційних скарг в цій частині рішення суду, з урахуванням наведеного вище висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Котика Федора Івановича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Котика Федора Івановича, представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року в частині визнання спадщини відумерлою, витребування майна з незаконного володіння на користь територіальної громади, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень скасувати.

Прийняти в цій частині постанову.

У задоволенні позовних вимог про визнанняспадщини після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з двокімнатної квартири за АДРЕСА_2 , загальною площею -77,3 кв.м., житловою площею - 42,3 кв.м. відумерлою, про витребування з незаконного володіння ОСОБА_15 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О. від 12.05.2017 року, внесене до реєстру 12.05.2017 року, індексний номер рішення: 35137403, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 належить ОСОБА_16 відмовити.

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 червня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова