ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 681/1667/23

Провадження № 22-ц/4820/1553/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю апелянта та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 30 травня 2024 року, суддя Горщар А.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,

встановив:

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, укладеного 25.01.2022 року між нею та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Бондар С.М. за реєстровим номером № 86.

В обґрунтування вимог вказала, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,1 га, з кадастровим номером :02:006:0397, з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

25.01.2022 року між сторонами було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого вона передала ОСОБА_2 у власність вищезазначене майно, а остання зобов`язалася надавати їй догляд.

Однак, з січня 2023 року відповідачка не виконувала зобов`язання, передбачені пунктом 7 вказаного договору в частині надання побутових послуг, вологого прибирання будинку, прання та прасування білизни, забезпечення паливом, виконання городніх робіт, купівлі лікарських засобів на підставі виданих лікарями рецептів під час лікування у 2023 році, організації щоденного харчування. Дана допомога визначена сторонами в розмірі 2000 грн. на місяць.

Внаслідок цього вона не бажає продовжувати договірні відносини і бажає їх розірвати у судовому порядку, так як ОСОБА_2 відмовляється розірвати договір добровільно, у зв`язку з чим висловлює на її адресу погрози фізичної розправи та зводить наклеп щодо наявної у неї, ОСОБА_1 , психічної хвороби.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 30.05.2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не надала достатніх доказів, які б свідчили про порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або повного невиконання вказаних дій. Закон чи договір не ставить в залежність факт належного здійснення забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог послалася на неправильну оцінку судом наявним у справі доказам та неповне встановлення обставини справи. Вона заперечує отримання догляду та утримання зі сторони відповідача. Доказів щодо обліку щомісячної допомоги, яка зі слів відповідача нею була надана на виконання умов договору довічного утримання, не представлено, хоча саме відповідач зобов`язаний був такі докази надати аби убезпечити себе від подальших претензій відчужувача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказала, що належно виконувала умови укладеного договору, відтак підстав для його розірвання немає.

В суді апелянт та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Інший учасник справи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи судом був повідомлений належним чином, подав відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 25.01.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Бондар С.М. за реєстровим №86.

Відповідно до підпунктів 1 6 договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1 га, з кадастровим номером :02:006:0397, з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, які розташовані по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 утриманням довічно.

Згідно з пунктами 7, 8 договору ОСОБА_2 зобов`язалася пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_1 шляхом: надання побутових послуг (вологого прибирання в будинку, прання та прасування білизни, забезпечення паливом); проведення поточного ремонту будинку; виконання городніх робіт; купівлі лікарських засобів на підставі виданих лікарями рецептів для її лікування; забезпечення медичної допомоги удома лікарями загального профілю, а також лікарями-спеціалістами; організації щоденного харчування; поховання її у випадку смерті. За згодою сторін грошова оцінка матеріального забезпечення (харчування, догляду, лікування, прибирання) склала 2000 грн. щомісячно.

Належність ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки за вказаною вище адресою підтверджено відомостями з договору довічного утримання від 25.01.2022 року, з яких вбачається, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності на житловий будинок проведена 26.03.2014 року за номером запису 5113776 та на земельну ділянку 24.03.2014 року за номером запису 5113776.

Відповідно до фотокопій платіжних інструкцій, ОСОБА_2 зі своїх рахунків здійснювала платежі за мобільний зв`язок по номеру телефону ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) у січні 2022 року на 150 грн., лютому, березні, травні, червні, жовтні, грудні 2022 року по 100 грн., січні, лютому, березні, травні 2023 року по 100 грн.; комунальні платежі (спожитий природний газ, транспортування газу, вивіз побутових відходів, спожиту електроенергію) у січні, квітні, травні, червні, серпні грудні 2022 року та у січні березні, травні, червні, листопаді 2023 року.

Відповідно до повідомлення КНП Полонської міської ради «Полонська міська багатопрофільна лікарня ім. Наталії Савеліївни Говорун» від 12.04.2023 року за №343, ОСОБА_1 у квітні 2023 року перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні. Згідно з чеком, виданим 18.05.2023 року аптекою №4 «Полонне» ТОВ «Фармація Хмельниччини», у ній придбано ліки та засоби на суму 882,10 грн.

Відповідно до видаткових накладних, товарних та фіскальних чеків, договору купівлі-продажу, протягом 2022 року придбавались сантехніка, меблі та матеріали для ремонтних робіт.

З оглянутих судом фотознімків, зроблених у березні 2023 року та січні 2024 року, вбачається, що у житловому будинку наявний косметичний ремонт, облаштовані ванна та туалетна кімнати.

Згідно з пунктом 12 договору довічного утримання відчужував має право вимагати розірвання цього договору в разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за цим договором Даний договір може бути розірваний за згодою сторін, у випадку невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін в судовому порядку.

Допитані судом свідки ОСОБА_3 , яка є сусідкою сторін, ОСОБА_4 , яка є дочкою відповідача, ОСОБА_5 пояснили, що ОСОБА_2 з початку 2021 року допомагала для ОСОБА_1 у побутових питаннях, в подальшому між ними був укладений договір довічного утримання, за яким відповідач забезпечувала в межах потреби позивача продуктами харчування, готовою їжею, ліками, ремонтом будинку, обробітком земельної ділянки. Після того як сторони посварилися між собою, позивач час від часу не впускає відповідача до будинку та відмовляється отримувати від неї продукти харчування та медикаменти.

Свідок ОСОБА_6 , яка є сусідкою сторін, вказала, що про наявність між сторонами договору їй стало відомо у 2022 році. Також їй, як сусідці, відомо, що ОСОБА_1 в основному вдома не проживає.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що у травні 2023 року вона разом з ОСОБА_1 перебували на стаціонарному лікуванні у місцевій лікарні, при цьому ОСОБА_2 приносила позивачу ліки та їжу. Під час їх спілкування ОСОБА_1 розповідала, що ця жінка допомагає їй у побуті та все для неї робить вдома, в тому числі ремонт і обробляє город, на неї не скаржилася. Також вона помітила, що ОСОБА_1 часто все забуває.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказав, що він, як працівник відділу поліцейської діяльності №3 (м. Полонне) Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, влітку 2023 року здійснював перевірку заяви ОСОБА_1 щодо незаконного заволодіння її земельною ділянкою громадянкою ОСОБА_2 . В ході проведеної перевірки ця обставина не знайшла свого підтвердження. Навесні того ж року до органу поліції надійшла заява ОСОБА_2 з проханням бути присутніми при відкритті вхідних дверей будинку ОСОБА_1 , котра по телефону повідомила, що впала, а в подальшому на дзвінки не відповідала та дверей не відчиняла. В результаті перевірки протиправних дій відносно ОСОБА_1 також не було встановлено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі №757/39725/19-ц (провадження №61-15916св20)).

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі №199/3846/19 (провадження №61-11407св20).

Верховний Суд у постанові від 13.05.2021 року (справа №752/818/17) та від 24.06.2021 року (справа №644/1566/19) зазначив, що істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28.03.2018 року у справі №509/513/16-ц, від 29.08.2018 року у справі №755/1226/17-ц та від 06.05.2020 року у справі №755/1750/19.

Аналогічні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 17.06.2024 року у справі №345/1359/22 (провадження №61-1736св23), від 24.04.2024 року у справі №754/11230/20 (провадження №61-1105св24).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказувала на невиконання відповідачем умов укладеного договору довічного утримання, зокрема, щодо сплати щомісячного грошового утримання у належному розмірі, а також не здійсненні догляду (піклування), що призвело до виникнення неприязних стосунків між ними.

Згідно з пунктами 4, 7-8 договору довічного утримання, ОСОБА_1 залишається проживати у відчужуваному будинку довічно, а ОСОБА_2 зобов`язалася пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_1 шляхом: надання побутових послуг (вологого прибирання в будинку, прання та прасування білизни, забезпечення паливом); проведення поточного ремонту будинку; виконання городніх робіт; купівлі лікарських засобів на підставі виданих лікарями рецептів для її лікування; забезпечення медичної допомоги удома лікарями загального профілю, а також лікарями-спеціалістами; організації щоденного харчування; поховання її у випадку смерті. Вартість матеріального забезпечення (харчування, догляду, лікування, прибирання) визначена сторонами в розмірі 2000 грн. щомісячно.

Таким чином, істотними умовами договору довічного утримання сторони визначили: довічне безоплатне право проживання відчужувача у будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги із надання харчування, догляду, лікування, прибирання у визначеному розмірі щомісячного платежу в розмірі 2000 грн. з відповідною його подальшою індексацією згідно статті 751 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що саме відповідач у випадку належного виконання умов договору має можливість надати відповідні докази цього, оскільки позивач у такому випадку позбавлена об`єктивної можливості надати докази невиконання умов договору щодо сплати щомісячного грошового утримання, оскільки відсутність дій свідчить про відсутність доказів на підтвердження їх вчинення (постанова Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі №754/11230/20).

В той же час, відповідачем на підтвердження надання позивачу матеріального забезпечення в розмірі 2000 грн. щомісячно з відповідною індексацією доказів не надано.

При цьому, як вбачається зі змісту наданих відповідачем квитанцій за січень 2022 року, нею на утримання позивача сплачено 1333,83 грн. (а.с. 46-49), за лютий 2022 року сплачено 1079,90 грн. (а.с. 50-53), за березень 2022 року сплачено 1217,35 грн. (а.с. 54-56, 57), за квітень 2022 року сплачено 400,90 грн. (а.с. 58-61), за травень 2022 року сплачено 3329,95 грн. (а.с. 44, 62-65), за червень 2022 року сплачено 406,71 грн. (а.с. 43, 66-67), за серпень 2022 року сплачено 712,25 грн. (а.с. 69-71), за вересень 2022 року сплачено 185,75 грн. (а.с. 37, 72-74) за жовтень 2022 року сплачено 591,64 грн. (а.с. 37, 75-78), за листопад 2022 року сплачено 480,82 грн. (а.с. 79-81), за грудень 2022 року сплачено 1415,63 грн. (а.с. 42, 82-84), за січень 2023 року сплачено 2070,16 грн. (а.с. 41, 84, 87-89), за лютий 2023 року сплачено 609,59 грн. (а.с. 40, 91-93), за березень 2023 року сплачено 1833,83 грн. (а.с. 39, 94-97), за травень 2023 року сплачено 4055,99 грн. (а.с. 38, 98-105, 118), за червень 2023 року сплачено 393,53 грн. (а.с. 106-110), за листопад 2023 року сплачено 1538,40 грн. (а.с. 110-113).

Справа не містить доказів щодо проведення відповідачем, як того вимагає закон, індексації та сплати грошового забезпечення у відповідності з умовами договору довічного утримання.

З урахуванням встановлених вище обставин справи, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 щодо неналежного виконання ОСОБА_2 вимог договору в частині матеріального забезпечення відчужувача.

Саме по собі посилання на те, що позивачем з мотивів наявності неприязних стосунків з відповідачем не приймалися від останньої догляд та піклування, не є належним доказом надання утримання в іншій формі, в тому числі шляхом перерахування коштів на рахунок позивача чи в іншій формі оплати послуг із забезпечення відчужувача.

Посилання ОСОБА_2 на проведення дороговартісного ремонту будинку ОСОБА_1 у травні 2022 року колегія суддів до уваги не приймає, позаяк обов`язок щодо утримання позивача шляхом понесення значних витрат наперед умовами договору не передбачено.

Також колегія суддів зазначає, що до обов`язків набувача входить щомісячне матеріальне забезпечення із наданням харчування, догляду, лікування та прибирання, на загальну суму 2000 грн., натомість вартість проведених ремонтних робіт до матеріального забезпечення договором не віднесено, поточний ремонт будинку згідно з умовами договору ОСОБА_2 зобов`язалася проводити без визначення його вартості.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 є особою похилого віку та, укладаючи договір довічного утримання, розраховувала на сторонню допомогу.

У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року у справі №645/3284/19 (провадження №61-15301св20) вказано, що «…аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі».

Таким чином, укладення договору довічного утримання між сторонами передбачає ще й обов`язки немайнового характеру, такі як надання догляду, необхідних послуг, які відповідач не надає, що нею не заперечується.

Тобто, сплата щомісячного грошового утримання сама по собі, без здійснення догляду відчужувача, є неналежним виконанням обов`язків набувача (постанова Верховного Суду від 04.07.2024 року у справі №756/11502/21).

Суд першої інстанції, невірно застосувавши норми матеріального та процесуального права, дійшов помилкових висновків щодо необґрунтованості позовних вимог, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір, сплачений у суді першої та апеляційної інстанцій підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 30 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.01.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Бондар С.М. за реєстровим №86.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073,60 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді першої інстанції та 1610,40 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2024 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова