Справа №705/1205/21
2/705/254/24
15 травня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Піньковського Р.В.
при секретарі Моросліп А.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку, що укладений 25.02.2000, в обґрунтування зазначивши наступне.
25 лютого 2000 року вона, ОСОБА_1 , уклала з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В серпні 2020 року у неї з`явилася можливість розпочати облаштування своєї частини будинку. Саме під час цього, її брат ОСОБА_3 заявив, що не погоджується з раніше досягнутими домовленостями по розподілу вищевказаного будинку і наполягає на тому, щоб приміщення 1-2 та 1-3 були надані в користування йому, а їй відійшло в користування приміщення 1-4.
Оскільки нав`язаний їй третьою особою порядок користування приміщеннями жилого будинку її не влаштовує, про що вона особисто неодноразово заявляла третій особі, 20 січня 2021 року вона письмово звернулася до їх батька ОСОБА_2 , як продавця житлового будинку по оскаржуваному договору, з проханням врегулювати спір між нею та третьою особою стосовно порядку користування житловим приміщенням. При цьому, вона запропонувала відповідачу бути посередником з врегулювання спору щодо користування приміщеннями в жилому будинку по АДРЕСА_1 , оскільки укладенню договору від 25 лютого 2000 року передували усні домовленості між нею, третьою особою та відповідачем, щодо встановлення подальшого порядку користування приміщеннями, зокрема, приміщеннями 1-2 та 1-4.
Як до підписання оскаржуваного договору, так і під час його підписання, всі сторони цього договору підтверджували, що приміщення 1-2 та 1-3 мають бути надані в користування їй, а приміщення 1-4 має бути надане в користування третій особі. Саме ця істотна обставина, що їй в подальшому відійдуть в користування приміщення 1-2 та 1-3 і спонукала її до укладення такого договору купівлі-продажу. Така її позиція була при підписанні договору була обумовлена тим, що вона з 1997 року працювала в м. Києві і розглядала купівлю половина вказаного жилого будинку, а саме приміщень 1-2 та 1-3, в якості резервного варіанту для проживання, в разі, якщо у неї виникнуть проблеми з працевлаштуванням або проживанням в м. Києві.
Згодом вона отримала від відповідача рекомендований лист, із якого вбачається, що спроби відповідача врегулювати спір між нею та третьою особою щодо користування приміщеннями в жилому будинку не мали успіху. Разом з тим, відповідач у цьому листі підтвердив, що дійсно, як до укладання договору, так і під час його укладення 25.02.2000, третя особа погоджувалася на те, щоб приміщення 1-2 та 1-3 відходили в користування їй, приміщення 1-4 відходило в користування третій особі, при цьому приміщення 1-1 та вхідна група залишалися в спільному користуванні її та третьої особи. Крім того, відповідач підтвердив, що в разі подання позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку, відповідач виступатиме на її стороні в частині підтвердження тієї істотної обставини по справі, що згідно усіх домовленостей при укладенні договору їй в користування мали відійти приміщення 1-2 та 1-3.
Для неї істотною обставиною при укладенні договору купівлі-продажу жилого будинку було те, що їй відходять в користування саме ці приміщення і відповідач підтвердив, що на момент укладення спірного договору третя особа погодилася на такі умови.
Вважає, що третя особа уже під час укладення договору мала на меті порушити усні домовленості щодо користування приміщеннями 1-2, 1-3 та 1-4. Тобто, під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу жилого будинку наміри третьої особи були спрямовані на підписання договору на будь-яких усних домовленостях, хоча в реальності уже при підписанні договору третя особа зовсім не мала на меті в подальшому виконувати досягнуті усні домовленості щодо порядку користування приміщеннями в придбаному у відповідача жилому будинку.
Враховуючи зазначене, вона приходить до висновку, що дії третьої особи при укладенні договору не були спрямовані на настання реальних правових наслідків, обумовлених цим договором, оскільки приховували дійсний реальний намір третьої особи отримати собі в користування приміщення 1-2 та 1-3 у вказаному жилому будинку за рахунок підписання договору при будь-яких усних домовленостях між нею, відповідачем та третьою особою.
Крім того, звертає увагу суду на те, що реальна істотна обставина по справі стала відома їй лише у серпні 2020 року, коли вона спробувала розпочати облаштування приміщень 1-2 та 1-3, які мали відійти їй в користування згідно усіх домовленостей. Таким чином, не зважаючи на те, що договір купівлі-продажу жилого будинку був укладений ще 25 лютого 2000 року, вона дізналася про реальні наміри третьої особи щодо користування приміщеннями 1-2 та 1-3 лише у серпні 2020 року. Тобто вважає, що для неї початком строку позовної давності при визнанні недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку слід вважати серпень 2020 року.
Просить суд визнати недійсним договір від 25 лютого 2000 року купівлі-продажу жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, про розгляд справи повідомлений у встановленому порядку, попередньо до суду направив письмові пояснення, зазначивши про наступне. Перед укладенням договору купівлі-продажу жилого будинку від 25.02.2000 він дійсно погоджувався, що приміщення 1-2 та 1-3 відійдуть в користування позивачу, а приміщення 1-4 відійдуть в користування йому. При цьому, приміщення 1-1 та вхідна група залишаться в спільному користуванні його та позивача.
Зміна його позиції, у зв`язку з тим, що тепер він сам розглядає можливість у подальшому переїхати на постійне місце проживання до цього будинку, тому не хоче витрачати власні грошові кошти на переобладнання приміщення 1-4 в окремі приміщення кухні та спальні (аналогічні тим, якими є приміщення 1-2 та 1-3).
Його погодження на підписання договору купівлі-продажу жилого будинку від 25.02.2000 було обумовлено тим, що він вважав малоймовірною ту ситуацію, що позивач коли небудь взагалі буде облаштовуватися для постійного/тимчасового проживання в жилому будинку по АДРЕСА_1 , а тому, ймовірно, що позивача в подальшому буде влаштовувати будь-яке користування частинами вказаного будинку, в тому числі, коли де-факто позивачу відійде в користування приміщення 1-4.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений, у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляд справи у його відсутність, на адресу суду не надходило.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Суд, врахувавши позицію позивача та третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до вимог п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу жилого будинку, укладеного 25 лютого 2000 року, посвідченого Н.М.Поліщук, приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 199, ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 , що проживає в с. Полянецьке Уманського району Черкаської області, ОСОБА_1 , що проживає в АДРЕСА_2 , склали договір про таке: 1. ОСОБА_2 продав, а громадяни ОСОБА_3 , ОСОБА_1 купили належний гр. ОСОБА_2 жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
У вказаному договорі визначено з чого складається вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, підстава належності продавцю житлового будинку, вартість за яку вчинено продаж майна, підтвердження, що будинок нікому іншому не подарований та в спорі чи під забороною не перебуває, матеріальна відповідальність за оформлення та складання договору, а також кількість виготовлених примірників договору та їх зберігання. Договір посвідчений підписами продавця та покупців.
В підтвердження позовних вимог позивач додає копію листа, датованого 20 січня 2021 року, направленого на адресу ОСОБА_2 , щодо врегулювання спору по розподілу будинку, у якому просить свого батька, ОСОБА_2 , який продав їй та її брату ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , шляхом посередництва у переговорах щодо встановлення порядку користування будинком, оскільки станом на час звернення з цим листом вона позбавлена можливості облаштувати належну їй частину будинку та зазначає про те, що в разі ненадання їй допомоги мирним шляхом вирішення спору, що виник між покупцями, вона вимушена буде звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним.
Також позивач додає копію листа-відповіді ОСОБА_2 на її ім`я, у якому відповідач зазначає про те, що він провів розмову з сином ОСОБА_3 із якої зрозумів, що останній змінив свою позицію з приводу обрання ним його частки у будинку та про те, що урегулювати спір він не може. Крім того, вказує, що у разі її звернення до суду з позовом, він однозначно прийме її сторону, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу, між продавцем та покупцями існувала усна домовленість, про виділ кожному із покупців у користування конкретних кімнат.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, тобто частки у майні є визначеними.
У відповідності до ст. 358 ЦК України:
1. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
4. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Такий договір спрямований на передачу майна у власність; завжди є оплатним договором; є договором двостороннім. З укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі і водночас набуває права вимагати від покупця її передачі.
Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди .
Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав.
Суд під час розгляду справи враховує правову позицію, викладену в постанові КЦС ВС від 08.04.2020 у справі №761/310/17, згідно з якою зазначає наступне.
Відповідно до статеи? 16, 203, 215 ЦК Украі?ни для визнання судом оспорюваного правочину недіи?сним необхідним є:
- пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
- наявність підстав для оспорення правочину;
- встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно ч. 4 ст. 202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Згідно правової позиції Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.
Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, може бути лише у разі встановлення цих обставин.
Суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що позивач своїх вимог щодо недійсності договору купівлі-продажу житлового будинку, з підстав, передбачених статтею 203 ЦК України, не довів.
У відповідності до оскаржуваного договору, не було визначено та конкретизовано, які саме частки (складові) будинку виділяються кожному із співвласників у користування, а письмові пояснення продавця, викладені у листуванні з дочкою, з урахуванням, що в судове засідання він неодноразово не з`являвся, а також письмові пояснення надані одним із покупців, який підтверджує, що змінив свою думку щодо визначення кімнат у спільному житловому будинку, не підтверджує взагалі наявність таких істотних умов, на які посилається позивач, оскільки в оскаржуваному договорі вони не відображені.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на неправомірність дій відповідача, позивачем надано не було.
При ухваленні рішення у справі суд бере до уваги те, що договір укладався та підписувався усіма учасниками і, при цьому, істотні умови, на наявності яких наполягає позивач, у договір внесені не були. Згідно договору нотаріусом зафіксовано та відображено усі умови договору купівлі-продажу, яких дійшли сторони договору. Підписуючи договір сторони погодили, що діють добровільно, цілеспрямовано, свідомо, розумно та на власний розсуд, буз будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, не обмежені у встановленому порядку у праві укладати правочин, не помиляючись щодо обставин, обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, володіючи українською мовою.
Посилання позивача на нібито усну домовленість щодо виділення їй у користування приміщень 1-2 та 1-3 у житлову будинку по АДРЕСА_1 , який є предметом оскаржуваного договору, само по собі не доводить наявність такої домовленості та не є визначеною законом істотною умовою такого договору, а тому будь-які обставини використання приміщень даного будинку не можуть беззаперечно свідчити про неналежне виконання або недотримання відповідачем істотних умов договору, укладеного 25.02.2000.
Позивач, в обґрунтування позову зазначає, що відповідач та третя особа підтвердили зміну останнім істотних умов договору, однак такі твердження спростовується договором, згідно з яким сторони домовилися про конкретні вимоги продажу житлового будинку з надвірними спорудами, без встановлення порядку користування спільним майном покупцями і на час підписання цього договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо виконання такого договору.
Без жодних підтверджуючих доказів наявності істотних умов договору у виді визначення приміщень у придбаному будинку у користування кожному із покупців, обставини, зазначені в позові, в судовому засіданні не знайшли підтвердження, а тому суд не вбачає, в даному випадку, порушення прав та законних інтересів позивача, в зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог та порушення його прав, свобод чи законних інтересів.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 16, 203, 204, 215, 316, 317, 321, 328, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 24.05.2024 року.
Суддя: Р. В. Піньковський