Справа №443/712/24
Провадження №2/443/362/24
РІШЕННЯ

іменем України

04 вересня 2024 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Новосільці в особі Ходорівської міської ради Львівської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить: встановити факт родинних відносин, а саме те, що він є онуком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новосільці Жидачівського району Львівської області; визнати за ним, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , право на земельну частку (пай) на території Молодинчецької сільської ради, площею 1,54 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №017189 від 02.04.1997 року, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №660 від 15.10.1996 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Молодинчецькій сільській раді за №522.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь по материній лінії ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої окрім іншого, входило право на земельну частку (пай) на території Молодинчецької сільської ради, площею 1.54 умовних кадастрових гектари, належне померлому на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №017189 від 02.04.1997 року. Згідно довідки Ходорівської міської ради № 31 від 05.02.2024 року, ОСОБА_2 дійсно проживав в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від імені ОСОБА_2 заповіту не посвідчувалося. На день смерті ОСОБА_2 в даному будинку були зареєстровані і проживали: внук ОСОБА_1 , дружина онука ОСОБА_3 та правнуки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Зазначає, що на момент смерті ОСОБА_2 , окрім нього, не було інших спадкоємців першої черги спадкування за законом. Він фактично прийняв спадщину після смерті свого дідуся ОСОБА_2 , бо вступив в управління та володіння спадковим майном (ст.549 ЦК УРСР 1963 року), оскільки похоронив свого дідуся, користується присадибною ділянкою, проживає у спадковому будинку, підтримує будинок у належному стані, однак юридично не оформив своїх спадкових прав.

12.04.2024 року він звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого дідуся ОСОБА_2 , однак нотаріус відмовив у зв`язку із розбіжностями в свідоцтві про смерть спадкодавця та в документах, які підтверджують родинний зв`язок між спадкодавцем та спадкоємцем, а саме « ОСОБА_6 »-« ОСОБА_6 », а також через відсутність правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), що знаходиться на території Молодинчецької сільської ради Стрийського району Львівської області, що належала померлому і є спадковим майном.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 19.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 13.05.2024 року в порядку витребування доказів збов`язано Центральний державний історичний архів України м.Львів в особі завідувача в строк до 07.06.2024 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області архівну довідку та належним чином завірену копію актового запису про народження ОСОБА_8 , народженої у 1938 році в с.Новосільці Жидачівського району Львівської області.

13.06.2024 року в.о. заступника директора Центрального державного історичного архіву України, м.Львів Громовою Г. надіслано архівну довідку про народження ОСОБА_9 у 1938 році в с.Новосільці повіт Бібрка.

Ухвалою від 13.06.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів, викладених у такому, просили позов задоволити.

Представник відповідача - Ходорівської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, згідно поданого відзиву на позовну заяву просить суд розглянути дану справу за відсутності їхнього представника та винести рішення за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши вступне слово позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено наступні обставини.

Як видно із архівної довідки Центрального державного історичного архіву України, м.Львів №К-339 від 16.05.2024 року, у фонді №201 «Греко-католицька митрополича консисорія, м.Львів», у метричній книзі греко-католицької парафії, с.Новосільці, Підліски, повіт Бібрка, із записами за 1925-1935, 1937-1942 р.р., виявлено запис про народження під №26 за 1938 рік:

ОСОБА_10 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , хрещена ІНФОРМАЦІЯ_2 с.Новосільці, греко-католицького віросповідання.

Батько - ОСОБА_11 , син ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , дівоче прізвище - ОСОБА_14 .

Мати - ОСОБА_15 , донька ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , дівоче прізвище - ОСОБА_18 (а.с.40-42).

Як вбачається із свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його матір`ю є ОСОБА_19 (а.с.9).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 , 22.01.1983 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10).

Як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади №2024/001446674 від 12.02.2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 27.06.1959 року (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь позивача по материній лінії ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 , виданим Молодинчецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 21.02.1998 року (а.с.12).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входило право на земельну частку (пай) на території Молодинчецької сільської ради, площею 1.54 умовних кадастрових гектари, належне померлому на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №017189 від 02.04.1997 року (а.с.15).

Згідно довідки Ходорівської міської ради № 31 від 05.02.2024 року, ОСОБА_2 дійсно проживав в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від імені ОСОБА_2 заповіту не посвідчувалося. На день смерті ОСОБА_2 в даному будинку були зареєстровані і проживали: внук ОСОБА_1 , дружина онука ОСОБА_3 та правнуки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с.8).

Оскільки заповіту ОСОБА_2 не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом.

Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Допитаний як свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні дав покази про те, що ОСОБА_2 являється його дідусем. Він проживав разом із своїм дідусем у с.Новосільці до його смерті, займався його похованням. Дідусь працював в колгоспі та мав земельний пай, однак документів на землю після смерті дідуся він не знайшов.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні дала покази про те, що являється дружиною позивача. Вони із чоловіком жили разом із його дідусем ОСОБА_2 у с.Новосільці, доглядали за ним до його смерті. Майном ОСОБА_2 користувався її чоловік. Дружина ОСОБА_2 та його дочка померли раніше за нього. В прізвищі дідуся її чоловіка була допущена помилка при отриманні ним паспорта.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 був тільки позивач, оскільки його дружина - ОСОБА_21 та дочка - ОСОБА_19 померли швидше за нього, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 року відповідно, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_5 (а.с.11, 51).

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_1 , спадщину за законом після смерті свого дідуся - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично прийняв, оскільки вступив в управління і володіння спадковим майном (ст.549 ЦК УРСР 1963 року), однак юридично спадкових прав не оформив, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру №76191833 від 13.03.2024 року, де відсутня інформація про зареєстровані спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, постановою завідувача Жидачівської ДНК ОСОБА_22 №182/02-31 від 12.04.2024 року (а.с.17), ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті його діда - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що наявні розбіжності в свідоцтві про смерть спадкодавця та в документах, які підтверджують родинний зв`язок між спадкодавцем та спадкоємцем, а саме « ОСОБА_6 »-« ОСОБА_6 », а також через відсутність правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), що знаходиться на території Молодинчецької сільської ради Стрийського району Львівської області, що належала померлому і є спадковим майном.

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до п.1. ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Виникнення особистих, майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами, які підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо), тому допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника.

При вирішенні питання про встановлення факту родинних відносин, суд виходить з фактичних, встановлених в судовому засіданні обставин. Суд враховує, що законодавчо питання врегульовано положеннями Цивільного кодексу України щодо сприяння у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для підтвердження такого факту.

Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Встановлення факту родинних відносин необхідний позивачу для реалізації його спадкових прав.

Суд бере до уваги і той факт, що позивач позбавлений можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як встановлення у судовому порядку факту родинних відносин.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги той факт, що позивач позбавлений можливості здійснення свого права на спадкування, окрім як встановлення у судовому порядку факту родинних відносин, суд приходить до переконання, що матеріалами справи та показами свідків достатньо стверджується той факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 є онуком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новосільці Жидачівського району Львівської області, а тому позов в цій частині є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом спору у даній справі є право на земельну частку (пай), яка знаходиться на території Дев`ятниківської сільської ради.

Оскільки, правовідносини з приводу спадкування виникли у лютому 1998 року, то відповідно до Перехідних положень ЦК України 2003 року регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.1 ст.550 ЦК УРСР).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із вимогами ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право протягом шестимісячного строку подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна.

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Позивач стверджує, що правовстановлюючі документи на спадкове майно втрачено.

Доказом того, що покійний ОСОБА_2 отримав право на середню земельну частку (пай), маючи Сертифікат на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №017189, зареєстрованого 02.04.1997 року, реєстраційний номер 522, площа земельної ділянки - 1,54 умовних кадастрових гектарів. Підстава для видачі сертифіката розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 15.10.1996 року №660, є довідка відділу №5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 22.03.2024 року(а.с.15).

Інші правовстановлюючі документи, які б посвідчували право власності або право користування земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Жидачівського району за ОСОБА_2 у відділі не зареєстровано.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Молодинчецької сільської ради Жидачівського району Львівської області.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 є онуком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новосільці Жидачівського району Львівської області.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , право на земельну частку (пай) на території Молодинчецької сільської ради, площею 1,54 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №017189 від 02.04.1997 року, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №660 від 15.10.1996 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Молодинчецькій сільській раді за №522.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка