Справа 6-41/2011
Провадження № 22ц/812/939/24
У Х В А Л А

4 червня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Ямкової О.О.,

суддів: Коломієць В. В., Локтіонової О. В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ільїн О. В., з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження ухвали Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 листопада 2011 року по справі за поданням старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції в Миколаївській області (далі ВДВС Южноукраїнського МУЮ) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 листопада 2011 року ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України.

Не погодившись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 , діючи через свого представника, оскаржив його в апеляційному порядку, подавши 20 травня 2024 року апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції, клопотав про поновлення пропущеного процесуального строку посилаючись на необізнаність про постановлення оскаржуваної ухвали.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху, запропоновано особі, яка звертається з апеляційною скаргою звернутись з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку, зазначивши інші обставини, які завадили звернутись з апеляційною скаргою у період з 5 грудня 2011 року по 20 травня 2024 року.

31 травня 2024 року, на виконання вимог вищевказаної ухвали судді, до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку, подане від його імені адвокатом Ільїним О. В.

Дослідивши, матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, колегія суддів вважає, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити за пропуском процесуального строку.

Відповідно частини 1 статті 354 ЦПК апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Правилами частин 2, 3 статті 354 ЦПК передбачені умови, за яких пропущений строк на апеляційне оскарження може бути поновлено.

За змістом частини 2 статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване судове рішення ухвалено 30 листопада 2011 року. Апеляційну скаргу подано 20 травня 2024 року, тобто з пропуском строку, що становить 12 років 6 місяців.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку, ОСОБА_1 , діючи через свого представника, зазначав, що він та його представник не були обізнані про розгляд справи судом та постановлення оскаржуваної ухвали, оскільки за змістом частини 2 статі 377-1 ЦПК України в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, суд негайно розглядав подання державного виконавця без виклику та повідомлення сторін та інших заінтересованих сторін. Тому про її ухвалення довідались з відповіді на адвокатський запит від 15 травня 2024 року. Наголошував на тому, що перегляд заочного рішення та апеляційний перегляд рішення суду, під час виконання якого ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України, відбулися раніше постановлення оскаржуваної ухвали.

Отже, при зверненні до суду ОСОБА_1 посилався на наявність виконавчих проваджень, які завершені без зазначення конкретної підстави, які відкрито на виконання заочного рішення суду яке оскаржувалося та переглядалось в апеляційному порядку за поданими ним заявою та скаргою .

Між тим, зазначені ОСОБА_1 обставини не можуть бути розцінені як поважні причини пропуску процесуального строку, оскільки не в повній мірі відповідають дійсності, та спростовуються матеріалами апеляційної скарги.

Так, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі (Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення п. 1 ст. 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява №32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього права можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99 п. 46 рішення).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, п. 42 рішення).

Тому як строк, що передбачений законом для подання апеляційної скарги має дисциплінувати учасників процесу у розумінні реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків. Суди користуючись своїми дискреційними повноваженнями при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження в будь-якому випадку повинні обґрунтувати підстави за яких вони поновлюють такий строк. Безпідставне та необґрунтоване поновлення строку на апеляційне оскарження є порушенням прав інших учасників справи та порушенням одного із фундаментальних принципів res judicata, - принципу остаточності судового рішення. Такий висновок викладено у постанові Верховного суду від 28 листопада 2018 року у справі 757/9844/16-ц (касаційне провадження №61-16497св18) та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного судуВерховного суду від 13 грудня 2020 року під час розгляду справи № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

Право на поновлення строку, в тому числі й на апеляційне оскарження, спрямоване на забезпечення реалізації права на «доступ до суду», запроваджене статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Проте це право не може бути необмеженим, оскільки в іншому випадку порушується принцип юридичної визначеності та сталості судових рішень.

Європейський Суд неодноразово підкреслював, що в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення по справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року). Навіть у разі неповідомлення сторін про прийняті рішення у їхній справі, можливість поновлення строку на оскарження не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Отже, при вирішенні питання про поважність причин, які зумовили порушення строку, необхідно виходити з того, наскільки зазначені заявником причини є об`єктивними та дійсно перешкоджали або значно ускладнювали дотримання передбаченого законом строку, адже поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальної дії.

Так, ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

20 вересня 2022 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Завалій та інші проти України», у якому з огляду на свою практику у справах «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року) та «Устименко проти України» (заява № 32053/13 від 29 жовтня 2015 року) констатував порушення Україною, в тому числі і щодо самої особи, яка звернулася за пунктом 1 статті 6 Конвенції, порушення принципу юридичної визначеності (пункти 6, 7 рішення), та вказав на те, що суди у справах заявників, порушуючи принцип юридичної визначеності, приймали до розгляду за відсутності достатніх підстав і задовольняли скарги, подані поза межами встановленого законодавством десятиденного строку для апеляційного оскарження.

В цьому разі установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду таких справ сприяє досягненню юридичної визначеності у правовідносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити судове рішення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, воно набирає чинності та пред`являється до виконання зацікавленою особою. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

За таких обставин поважними причинами пропуску цього строку можуть бути визнаними лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до апеляційного суду зі скаргою починається з дня, наступного після проголошення ухвали суду першої інстанції, а його пропуск з доведення цією особою обставин поважності його пропуску, тобто обставин незнання особи про постановлення оскаржуваної ухвали та як наслідок цих обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В цьому разі порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Розумні строки в - це найкоротші за конкретних обставин строки, протягом яких учасники справи повинні вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Поважними причинами у розумінні пропуску процесуального строку є причини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне оскарження постанови суду першої інстанції, та підтверджені належними і допустимими доказами. Тому саме незнання про порушення своїх прав через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 червня 2023 року, зроблених під час розгляду справи № 643/5369/16, відновлення апеляційного провадження ініційованого особою з пропуском строків є порушенням процесуального законодавства та порушенням основних принципів судочинства.

Згідно до Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи державам-членам від 19 січня 2000 року № R (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо:

- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;

- коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

Як вбачається з матеріалів апеляційного провадження, ОСОБА_1 посилається на поважність причин пропуску ним строку виключно з відсутності його повідомлення про розгляд подання державного виконавця про обмеження йому виїзду за кордон. При тому зазначає про свою обізнаність про розгляд та перегляд справи, у межах якої постановлено судове рішення, в порядку виконання якого до нього застосовані заходи примусу у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Одночасно посилається на обізнаність щодо наявності відносно нього декількох виконавчих проваджень, які станом на 2013 року є завершеними.

Вказані обставини підтверджені, як рішеннями судів, так і відповіддю Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області, у відділі перебувало на виконанні 5 виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» коштів, зокрема кредитних.

За такого ОСОБА_1 , будучи достеменно обізнаним про постановлення рішення суду про стягнення з нього коштів на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», виконання якого відбувалось примусово, мав цікавитись ходом виконавчих проваджень про стягнення з нього коштів на користь кредитора, проявивши розумну обачність та враховуючи можливі негативні наслідки.

Тому апелянт в поданій скарзі безпідставно стверджує про неповідомлення його судом та державною виконавчою службою про постановлення оскаржуваної ухвали та не направлення її копії, з огляду на знищення матеріалів цивільних справ та виконавчих проваджень за спірними відносинами у зв`язку із закінченням термінів їх зберігання та неможливість перевірки зазначених обставин за сплином 12 років та 6 місяців після постановлення оскаржуваної ухвали.

Більш того, текст оскаржуваної ухвали зареєстровано до оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 9 грудня 2011 року, тому особа, яка звертається з апеляційною скаргою, мав можливість ознайомитись з текстом оскаржуваної ухвали в будь-який час протягом 12 років 6 місяців.

Крім того у відповідності до положень частини 5 статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

За такого ОСОБА_1 маючи на меті захист свого права на вільний перетин державного кордону та безперешкодний виїзд з України вирішив оскаржити постановлену ухвалу в апеляційному порядку не скориставшись визначеним статтею 441 ЦПК України порядком для скасування такого обмеження.

За наведених обставин та аналізуючи норми процесуального права, які регулюють вирішення питання про поновлення строку на право апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апелянтом пропущений процесуальний строк, передбачений на оскарження ухвали місцевого суду, який є непомірно великим, становить понад рік, і наведені причини, які перешкодили йому в передбачений законом строк подати апеляційну скаргу не є поважними, оскільки ним подана апеляційна скарга невчасно без об`єктивних на то причин та не є ефективним способом захисту його права та виїзд за межі України, оскільки законом передбачено для цього інший порядок.

За такого підстави для поновлення пропущеного процесуального строку наведені скаржником не можуть бути визнані поважними. Внаслідок цього у поновленні пропущеного процесуального строку на оскарження ухвали Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 листопада 2011 року та у відкритті провадження за апеляційною скаргою слід відмовити.

Керуючись ч.2 ст. 358 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження ухвали Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 листопада 2011 року відмовити.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ільїн О. В., на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 листопада 2011 року по справі за поданням старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції в Миколаївській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у передбачених ст. 389 ЦПК України випадках до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді В. В. Коломієць

О. В. Локтіонова