Справа № 234/637/22
Провадження № 2/202/398/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Травкіної В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної казначейської Служби України у Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної казначейської Служби України у Донецькій області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування поданої позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що 26.11.2020 постановою Першого апеляційного адміністративного суду, скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі № 200/726/20-а за його позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 3316 від 10.12.2019 в частині його звільнення зі служби в поліції; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 556 о/с від 28.12.2019 про звільнення його з 28.12.2019 на підставі п.6 ч.1 ст.33 Закону України «Про національну поліцію»; поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області з 29.12.2019; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по час винесення рішення судом в сумі 153 751,64 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. 27.11.2020 у відповідності до наказу «По особовому складу» ГУНП в Донецькій області № 502 о/с його було поновлено на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського відділу поліції. Наголошував, що протиправні дії відповідача полягали в незаконному звільненні його із служби в поліції, порушили його права як працівника, що призвело до моральних переживань та втрати нормальних життєвих зв`язків через неможливість подальшого проходження служби. Він був сумлінним працівником поліції, мав ряд подяк та нагород за сумлінне ставлення до служби, товаришував з багатьма колегами по службі, завжди підтримував їх, а після звільнення втратив соціальні зв`язки з ними, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, протягом року, коли він був звільнений із служби, не відчував себе чоловіком, це постійно принижувало, він повинен був існувати за кошти дружини, так як його служба в поліції була єдиним джерелом заробітку та засобом існування. Пошуки тимчасового заробітку негативно вплинули на його фізичний та психологічний стан, що призвело до розладу здоров`я.

Згідно висновку судового експерта № 3180 розмір грошової компенсації за заподіяні йому моральні страждання завданими незаконним звільненням зі служби в поліції становить 108 МЗП (сто вісім мінімальних заробітних плат), установлених на момент розгляду справи судом. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з 01.09.2020 мінімальна заробітна плата становить 5 000 грн. Таким чином, звільнення та тривале поновлення його на службі в поліції, протягом якого він не мав можливості вести звичний спосіб життя, завдало йому душевних страждань та призвело до погіршення самопочуття, що спричинило моральну шкоду, яку позивач оцінює у грошовому еквіваленті в розмірі 540 000 грн.

Представник Головного управління Національної поліції в Донецькій області надав відзив на позовну заяву, не визнав позовні вимоги, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Наголошував, що відшкодування моральної шкоди можливе, якщо це передбачено спеціальним законодавством та за наявності вини заподіювача. Як вбачається із матеріалів справи, позивач проходив службу у Національній поліції України. Проходження служби в поліції, звільнення із неї, права і обов`язки поліцейських визначено та урегульовано нормами спеціального законодавства, зокрема Законом України від 02.07.2015 «Про Національну поліцію», Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018, Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженою наказом МВС від 06.04.2016 № 260. Проходження публічної служби регулюється не нормами КЗпП України, а законодавством про ці органи (спеціальним). Вважають, що обставини справи вказані у зазначених висновках є подібні з обставинам у цій справі, а отже вони підлягають застосуванню. Так, після поновлення позивача на службі, відшкодувано йому суму втраченого заробітку у розмірі 153751, 64 грн. Таким чином, підстав для задоволення позовних вимог немає, адже норми спеціального законодавства не встановлюють право поліцейських на отримання коштів за спричинену моральну шкоду, так як взагалі не передбачають інститут її спричинення. Крім того, вважаємо за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 у позові не доведено заподіяння йому моральної шкоди. З матеріалів справи вбачається, що про порушене право (незаконність звільнення) позивач дізнався 28.12.2019, що встановлено судовим рішенням у справі 200/726/20. Відтак, якщо на думку позивача у спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми КЗпП України, то позов подано поза межами строків звернення до суду. Звертали увагу на постанову від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15-ц та від 09.11.2022 у справі № 462/6463/16-ц, у яких Верховний Суд вказав, що призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду. При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності. Разом з цим, суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи.

Представник ОСОБА_1 адвокат Родітєлєва Н. надала відповідь на відзив в якій зазначила, що факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя є підтвердженим. Через незаконне звільнення були порушені нормальні життєві зв`язки. Наголошувала, що позивачу, завдана моральна шкода, яка полягала у дуже сильних душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенням нормальних життєвих зв`язків з оточуючими, родичами, близькими, так як факт звільнення позивача з органів Національної поліції підірвав його ділову репутацію, дискредитував як сумлінного працівника Національної поліції. Крім того, звільнення з органів Національної поліції призвело до судових спорів, в зв`язку з необхідністю поновлення на роботі, що викликає постійний стрес, нервові переживання витрату часу, сил, енергії, неможливість відволікатися від думок про необхідність пошуку джерела доходів.

Наголошувала, що оскільки КЗпП України не врегульовує питань, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, та не встановлює спеціальну позовну давність щодо вимог про її відшкодування, застосуванню підлягають положення ЦК України, як основного акта цивільного законодавства. Таким чином, у випадку звернення працівника до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, повинна застосовуватися загальна позовна давність - три роки, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Головного управління Національної поліції в Донецькій області надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Управління Державної казначейської Служби України у Донецькій області в судове засідання не з`явився, повідомлялася про час і місце розгляду справи.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

26.11.2020 постановою Першого апеляційного адміністративного суду скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі № 200/726/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 3316 від 10.12.2019 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 556 о/с від 28.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з 28.12.2019 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про національну поліцію». Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області з 29.12.2019. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по час винесення рішення судом в сумі 153 751,64 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

27.11.2020 у відповідності до наказу «По особовому складу» ГУНП в Донецькій області № 502 о/с ОСОБА_1 було поновлено на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського відділу поліції з 29.12.2019.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Доводи відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань суд відхиляє, з огляду на наступне.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в даному випадку незаконне звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Факт незаконного рішення відносно позивача (про його звільнення) підтверджений відповідним рішенням суду, а тому у відповідності до вимог ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Отже, позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача щодо конкурування загальної та спеціальної норми права про неможливість отримання відшкодування моральної шкоди робітником національної поліції, оскільки можливість отримання такого відшкодування передбачена Основним законом (Конституцією України), який розповсюджується на всіх громадян незалежно від їх професії та займаної посади.

Щодо строків позовної давності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому низкою постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв на час звернення позивача до суду з цим позовом.

Відповідно до пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 489/5441/21 (провадження № 61-8548св22) Верховний Суд зробив висновок, що цією нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 233 КЗпП України, на час дії карантину продовжуються автоматично, а тому особа, яка звертається до суду поза межами цих строків у період карантину, не повинна звертатися до суду з відповідним клопотанням про поновлення їй такого строку. Відтак Верховний Суд дійшов переконання, що висновки апеляційного суду та доводи касаційної скарги щодо пропущення позивачем строку для звернення до суду із позовом з посиланням на загальні правила про позовну давність є помилковими, висловленими без врахування пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21 (провадження № К/990/30421/22) наголошено на тому, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 (провадження № К/990/5056/23) Верховний Суд зазначав, що запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Враховуючи, що станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, запроваджений Кабінетом Міністрів України, тому строк, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки такий продовжено на строк дії карантину.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 10.12.2019 року № 3316 за порушення службової дисципліни, що виразилась у недотриманні вимог п.п. 1,2,3 ч. 1 ст. 18, ст. 64 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1,3,6 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, абзацу 7 п. 7 розділу ІІІ Положення про організацію службової підготовки працівників Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 26.01.2016 року № 50, п.п. 2, 13 розділу IV Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 року № 930 та скоєння дисциплінарного проступку, а саме вчинення дій, що підривають авторитет поліції, старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Копію наказу від 10.12.2019 року № 3316 позивач отримав 28.12.2019.

Тримісячний строк звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, мав сплинути у березні 2020 року, проте Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, КЗпП України доповнено главою ХІХ «Прикінцеві положення», у якій зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин на території України неодноразово продовжувався, у тому числі він діяв на час закінчення строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України (28.03.2020), та звернення ОСОБА_1 до суду з позовом (січень 2022 року), тому суд враховує приписи пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України про те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відтак посилання представника відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, щодо пред`явлення позову про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, суперечить пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України та правовим висновкам Верховного Суду.

Згідно висновку судового експерта № 3180 від 16.12.2021 розмір грошової компенсації за заподіяні ОСОБА_1 моральні страждання завданими незаконним звільненням зі служби в поліції становить 108 МЗП (сто вісім мінімальних заробітних плат), установлених на момент розгляду справи судом.

Оцінивши чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, душевні переживання та моральні страждання, що призвело до вимушених змін у життєвих стосунках, зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, наслідки незаконного звільнення позивача, та керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що підлягає відшкодуванню моральна шкода з відповідача у сумі 25 000 грн.

Розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, ухвалені з дотримання принципу співмірності та справедливості з урахуванням конкретних обставин справи та тривалістю завдання моральної шкоди позивачу.

Висновок судово-психологічного дослідження від 16.12.2021 не є беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди саме у вказаному в ньому розмірі, а враховуючи усі встановлені судом по справі обставини, надані докази, суд знаходить суму моральної шкоди в сумі 540 000 грн. завищеною, такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (4,63%).

Керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної казначейської Служби України у Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області() на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 25 000(двадцять п`ять тисяч) грн. компенсації моральної шкоди.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області() на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 250, 02 грн. та 953, 47 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда