ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6867/22 Номер провадження 22-ц/814/1862/24Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря: Ракович Д.Г.,

за участі: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Беркути В.Л.,

відповідача ОСОБА_2 та його прдставника адвоката Новікової-Фесенко М.О.,

розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, витребування майна

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, поділ майна

третя особа виконавчий комітет Київської районної у м.Полтаві ради як орган опіки та піклування

за апеляційними скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 17 січня 2024 року, прийнятого під головуванням судді Яковенко Н.Л. в м.Полтаві, зі складанням повного тексту 22 січня 2024 року

та за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на додаткове рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 лютого 2024 року, прийнятого під головуванням судді Яковенко Н.Л. в м.Полтаві,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду з даним позовом.

Зазначала, що з 15.03.2013 року перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що шлюбні відносини з відповідачем припинені з грудня 2020 року у зв`язку з погіршенням взаємовідносин з відповідачем та його агресивної поведінки відносно неї.

Вказувала, що відповідач не має власного житла, постійної роботи, зловживає спиртними напоями і перебуває на обліку як залежний, схильний до агресії та скоєння проступків та злочинів, не відвідує школу де навчається син.

Натомість вона має необхідні умови для проживання сина у будинку, який належить її батькам, достатньо турбується та забезпечує матеріальний стан дитини, постійно відвідує школу та займається вихованням сина.

Зазначала, що 25.08.2022 року ОСОБА_2 фактично викрав ОСОБА_3 з будинку її батьків і примусово утримує сина в орендованій квартирі. Відповідач позбавляє її можливості бачитися і навіть говорити з сином.

Стверджувала, що 04.03.2021 року після припинення шлюбних відносин, в той час коли вона з відповідачем мала окремі бюджети та порізно вели господарство, нею було придбано автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номер НОМЕР_1 , який в подальшому було викрадено ОСОБА_2 з подвір`я будинку її батьків, разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та посвідченням водія на ім`я ОСОБА_1 , а також ключ запалювання.

Просила:

- розірвати шлюб, укладений 15.03.2013 року між нею та відповідачем;

- визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею;

- стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в розмірі 1/2 частини прожиткового мінімуму, що становить 1372 грн, а з 01.12.2022 року - 1416,50 грн.

- витребувати у ОСОБА_2 автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію, посвідчення водія та ключ запалювання;

- зобов`язати повернути автомобіль.

В листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом, збільшивши позовні вимоги в грудні 2022 року, просив:

-визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним;

-стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від заробітку;

-визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля TOYOTA CAMRY, державний номер НОМЕР_1 , припинивши на нього право спільної сумісної власності.

-стягнути з ОСОБА_1 1/2 ринкової вартості транспортних засобів: сідлового тягача DAF, XF105.41, 2007 року випуску, та напівпричепу бортового RENDERS, NS4G31, 2003 року випуску.

Зазначав, що з березня 2013 року до кінця березня 2022 року вони з ОСОБА_1 проживали разом однією сім`єю та вели спільне господарство, виховували спільного сина ОСОБА_4 та сина від попереднього шлюбу ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

Вказував, що після розірвання фактичних шлюбних відносин, з кінця березня 2022 року він проживає разом з сином та пасинком.

ОСОБА_1 проживає окремо від них, син ОСОБА_4 перебуває на його повному матеріальному утриманні, натомість мати участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його станом здоров`я та успіхами.

Стверджував, що син ОСОБА_4 жодного разу за час проживання його з батьком не висловлював бажання жити з матір`ю.

Зазначав, що тривалий час працював неофіційно, а наразі працює пекарем ФОП ОСОБА_6 , має дохід та належні умови для проживання дитини.

За час спільного проживання подружжям було придбано автомобіль TOYOTA CAMRY, державний номер НОМЕР_1 , який ОСОБА_2 вважає спільною сумісною власністю подружжя та просив визнати за ним частину автомобіля відповідно.

Стосовно позовних вимог про стягнення на його користь 1/2 вартості транспортних засобів сідлового тягача DAF, XF105.41, 2007 року випуску, та напівпричепу бортового RENDERS, NS4G31, 2003 року випуску, вказував, що дані транспортні засоби були відчужені ОСОБА_1 без його згоди, а кошти не були витрачені на потреби сім`ї чи у її інтересах.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 17 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано шлюб, зареєстрований 15.03.2013 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № ..

Прізвища після розірвання шлюбу: чоловіка - ОСОБА_7 , жінки - ОСОБА_7 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття, починаючи з 10.11.2022 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля TOYOTA CAMRY, державний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесенні судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 грн 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3119 грн 47 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання.

Додатковим рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02 лютого 2024 року стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

ОСОБА_1 оскаржила основне та додаткове рішення.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відкликання апеляційної скарги в частині оскарження рішення Київського районного суду м.Полтави від 17 січня 2024 року щодо визнання за ОСОБА_2 . право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля TOYOTA CAMRY, державний номер НОМЕР_1 , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя повернуто скаржнику.

ОСОБА_1 оскаржує рішення в частині задоволення позовних вимог за зустрічним позовом і відмови у задоволенні первісної позовної заяви в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення на її користь заявлених в позові аліментів та проситьт в цій частині ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання сина ОСОБА_4 разом з нею ( ОСОБА_1 ) та стягнути на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/2 частини прожиткового мінімуму, що становить 1372 грн, а з 01.12.2022 року - 1416,50 грн.

Вказує, що суд, визначаючи місце проживання дитини з батьком, не дав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, був визнаний винним в тому числі у вчиненні правопорушення пов`язаного з насильством в сім`ї відносно неї, фактам її звернень до органів опіки та піклування щодо вжиття заходів з приводу усунення перешкод у спілкуванні та повернення дитини для проживання разом із матір`ю. Також, не взятий до уваги той факт, що вона брала активнішу участь в шкільному житті сина, а ніж батько.

Вважає, що суд першої інстанції не навів обґрунтованих мотивів на спростування наданих позивачем доказів, а саме зловживання протягом тривалого часу ОСОБА_2 спиртними напоями, розлад його психіки, наявність заборгованості щодо сплати аліментів у значному розмірі для утримання його дітей від інших шлюбів, відсутність доходів, його аморальну поведінку, ухвалив рішення без застосування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, та помилково задовольнив зустрічні вимоги ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання сина з ним та стягнення аліментів на його користь.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 вказує, що вона не отримувала жодних заяв та додатків до них від ОСОБА_2 щодо ухвалення додаткового рішення по справі у вигляді стягнення витрат на правничу допомогу, а відтак це є підставою для відмови йому у стягненні з неї таких витрат.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині відмови йому у стягненні з ОСОБА_1 1/2 ринкової вартості транспортних засобів: сідлового тягача DAF, XF105.41, 2007 року випуску, та напівпричепу бортового RENDERS, NS4G31, 2003 року випуску та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити в цій частині позовні вимоги зустрічної позовної заяви в повному обсязі.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_1 здійснила продаж вказаних транспортних засобів в період коли подружжя припинили проживати разом та не вели спільного господарства, а також не мали спільного сімейного бюджету.

Вказує, що гроші отримані ОСОБА_1 з продажу транспортних засобів в інтересах сім`ї остання не витрачала. Суду першої інстанції доказів на спростування доводів зустрічної позовної заяви не надала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні з неї 1/2 ринкової вартості транспортних засобів: сідлового тягача DAF, та напівпричепу бортового RENDERS, просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а рішення районного суду в цій частині залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 15.03.2013 року перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Задовольнивши позовні вимоги про розірвання шлюбу, районний суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Рішення суду в цій частині не оскаржується, а тому не переглядається.

Щодо визначення місця проживання дитини:

Сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з висновком виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, що затверджений рішення виконавчого комітету від 10.01.2023 року № 6, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Районний суд, визначаючи місце проживання дитини з батьком, рішення мотивував тим, що між матір`ю та сином відсутній налагоджений контакт, дитина не має жодної прихильності до матері та до членів її родини, з якими вона спільно проживає. Натомість, судом встановлено, що ОСОБА_9 має прихильність до батька, яким станом на час вирішення справи судом створені та забезпечені стабільні та гармонійні умови для життя дитини. Стягуючи на користь ОСОБА_2 аліменти, районний суд вважав їх похідними від задоволення позовних вимог стосовно визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Колегія суддів погоджується з даним висновком.

Так, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У справі, яка є предметом перегляду у контексті першочергового врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів саме визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком відповідатиме його інтересам, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком.

При цьому суд обгрунтовано прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього сина за місцем проживання батька (т.1, а.с.126-130).

Зазначений висновок відповідає вимогам, визначеним статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України.

Між тим, у відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Позивачем ОСОБА_1 оскаржувався до суду зазначений висновок органу опіки та піклування у справі № 552/3940/23. Проте, рішенням Київського районного суду м.Полтави від 15вересня 2023 року, залишеного без змін постановою Полтавського апеляційного суду від у задоволенні позову до виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради №6 від 10 січня 2023 року відмовлено.

Між тим, зазначений висновок, колегією суддів оцінюється разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України.

Так, заслуханий судом першої інстанції малолітній ОСОБА_9 висловив категоричне небажання проживати з матір`ю ( т.2, а.с.130-134).

Зазначена обставина була встановлена і в ході консультативного висновку спеціаліста-психолога щодо психоемоційних особливостей розвитку дитини ОСОБА_3 (т.1, а.с.57-59).

Посилання в апеляційній скарзі на неодноразове притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, в тому числі за вживання спиртних напоїв, оцінюється колегією суддів з огляду на те, що відповідач пройшов курс лікування та був знятий з нагляду 11.11.2022 року КП Полтавським обласним центром терапії залежностей Полтавської обласної ради (т.1,а.с.91).

Отже, суд першої інстанції, визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з батьком, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

На час ухвалення оскаржуваного рішення не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання малолітнього сина з батьком, до якого дитина має більшу прихильність.

Водночас визначення місця проживання малолітнього сина з відповідачем не позбавляє мати дитини батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору та, в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12,13,81,89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263,264 цього ж Кодексу, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , відсутні.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ майна та стягнення частини вартості транспортних засобів :

З матеріалів справи вбачається, що транспортні засоби :

- сідловий тягач DAF, XF105.41, 2007 року випуску, за договором купівлі-продажу від 14.11.2017 року було зареєстровано за ОСОБА_1 , станом на 25.10.2022 року на підставі укладеного договору купівлі-продажу новим власником є ОСОБА_10 .

- напівпричеп бортовий RENDERS, NS4G31, 2003 року випуску, за договором купівлі-продажу від 14.11.2017 року було зареєстровано за ОСОБА_1 , станом на 22.10.2022 року на підставі укладеного договору купівлі-продажу новим власником є ОСОБА_10 .

Районний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за його зустрічним позовом, рішення мотивував тим, що спірні автомобілі були відчужені під час перебування сторін у шлюбі, а відтак з урахуванням норм ч.2 ст.65 СК України, які презюмують згоду другого з подружжя на укладення договору, вказане майно вибуло з власності сторін саме підчас перебування в шлюбі, тому не підлягає розподілу.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша та друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц та у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19.

Проте, у даній справі встановлено, що під час перебування подружжя в шлюбі, ОСОБА_1 21 квітня 2020 року були оформлені довіреності, якими вона уповноважувала ОСОБА_10 або ОСОБА_11 на представлення її інтересів з питань продажу за ціну та на умовах на власний розсуд вище перелічених транспортних засобів.

На час оформлення вказаних довіреностей подружжя ОСОБА_7 мешкали однією сім`єю і факт необізнаності ОСОБА_2 щодо їх укладання ним не доведено, адже такі дії дружини були схвалені.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що спірні транспортні засобі вибули із спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою під час перебування в шлюбі, а тому розподілу не підлягають.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначених обставин не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення в цій частинці.

Щодо додаткового рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 лютого 2024 року:

Визначаючи розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом у вигляді відшкодування витрат на правничу допомогу, районний суд дійшов висновку шо такі витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 10000 грн., вказавши, що такий розмір є обґрунтованим, відповідає критерію розумності, складності та конкретним обставинам справи.

Проте, колегія суддів вбачає, що при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права.

Так, не дивлячись на те, що ОСОБА_1 в своєму клопотанні від 02.02.2024 року про розгляд даного питання без її участі вказувала, що не отримувала від ОСОБА_2 жодних заяв щодо ухвалення додаткового рішення (т.2, а.с.173-176), суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення, не пересвідчившись у факті отримання позивачем такої заяви.

Між тим, матеріали справи не містять відомостей про направлення ОСОБА_1 копії заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

За правилами статей 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини дев`ятої ст.83 цього ж Кодексу копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Однак, суд першої інстанції на зазначене не звернув увагу та постановив додаткове рішення.

Таким чином, колегія суддів констатує порушення ОСОБА_2 установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме: ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, а тому додаткове рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 лютого 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 лютого 2024 року задовольнити.

Додаткове рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 лютого 2024 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.07.2024 року.

Головуюча суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна