Справа № 161/1633/24 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/789/24 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

26 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що відповідачка ОСОБА_2 15 грудня 2021 року позичила у неї 1 000 доларів США зі сплатою відсотків за кожен день користування грошовими коштами, про що написала письмову розписку.

Відповідачка ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики виконала не у повному обсязі та станом на кінець грудня 2023 року її борг становить 1 342 євро (перевести борг у таку грошову одиницю вони домовилися у 2023 році).

Відповідачка визнавала до цього часу свій борг, що підтверджується повідомленнями у телефоні, але свого обов`язку не виконує.

Ураховуючи наведене, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг у розмірі 1 342 євро та судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 від імені відповідачки ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У цій справі це 25 липня 2024 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 15 грудня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 шляхом написання письмової розписки було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як позичальниця, отримала від позикодавиці ОСОБА_1 позику грошові кошти в сумі 1 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13 800 грн (по 300 гривень за 46 днів), які зобов`язалася повернути 31.01.2022 (а.с.3).

Згідно з вимогами п. п. 1-5 ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позивачка звернулася із позовом у січні 2024 року, обґрунтовувала свої вимоги невиконанням відповідачкою боргових зобов`язань згідно з розпискою від 15.12.2021, заяв про зміну підстав чи предмета позову суду не подавала, а тому судом і досліджуються усі обставини, які існували за заявленими позовними вимогами станом на січень 2024 року.

Згідно з позовною заявою підставою позову позивачка зазначила неповернення позичених коштів згідно з розпискою від 15.12.2021, а предметом позову зазначила борг у сумі 1 342 євро, мотивуючи тим, що перевести борг у таку грошову одиницю вони з відповідачкою домовилися у 2023 році (а.с.2).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Із наданої позивачкою як доказ звернення із цим позовом розпискою ОСОБА_2 від 15 грудня 2021 року встановлено, що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 1 000 доларів США, які зобов`язалася повернути разом зі сплатою відсотків у розмірі 13 800 грн (по 300 гривень за 46 днів) 31.01.2022 (а.с.3).

В суді першої інстанції позивачка підтвердила, що зазначені у розписці від 15.12.2021 грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США та відсотки у розмірі 13 800 грн станом на дату звернення із цим позовом відповідачка їй повернула.

У розписці від 15.12.2021 зазначені конкретно визначені грошові одиниці коштів, взятих у борг та таких, які зобов`язалася відповідачка повернути.

Жодних належних, допустимих і достовірних доказів про будь-яку домовленість сторін, що сума боргу за цією розпискою є у сумі 1 342 євро, позивачка не надала, як і не надала жодного розрахунку щодо заявленого розміру боргу.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на нові докази розписки відповідачки, які надсилалися позивачці у застосунок VIBER відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачка не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Крім того, наявність таких розписок категорично заперечується відповідачкою у відзиві на апеляційну скаргу.

Ураховуючи наведене, а також підстави та предмет позову, які не змінювалися, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для дослідження доказів, які не були предметом розгляду даного позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді