КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2307/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Плакущого Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року, постановлену під головуванням судді Макаренко І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд», третя особа: Міністерство аграрної політики та продовольства України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року до суду звернулась ОСОБА_1 із позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків позовної заяви, а саме запропоновано сплатити судовий збір згідно ухвали, а також визначити зміст заявлених вимог, визначити ціну позову, вказавши суму середнього заробітку, який просить стягнути позивачка за час вимушеного прогулу та надати суду обґрунтований розрахунок сум, які на її думку, підлягають стягненню.

На виконання вказаної ухвали адвокатом Плакущим С.В. в інтересах позивачки подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Долучено докази доплати судового збору. Щодо розрахунку суми середнього заробітку, який підлягає задоволенню за поданим позовом, вказав, що саме на суд покладено обов`язок із визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розраховується судом на підставі наданих позивачкою документів

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погодившись з постановленою ухвалою, адвокатом Плакущим С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається порушення судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права. Уважає висновок суду про наявність недоліків позовної заяви та їх неусунення позивачем помилковим.

Вказує, що одночасно із поданням апеляційної скарги позивачкою направлено довідку №16 від 04 жовтня 2022 року про отриману заробітну плату позивачки за кожен відпрацьований місяць 2022 року.

За даними вказаної довідки позивачка працювала з 01 січня 2022 року по 04 жовтня 2022 року включно, що становить 9 повних місяців та 4 дні. За вказаний період позивачці нараховано заробітну плату у розмірі 267 479,19 грн, після вирахунку роботодавцем податків та інших обов`язкових платежів позивачкою фактично отримано 215 320,75 грн. За останні 2 місяці позивачці нараховано заробітну плату у розмірі 65 927,95 грн, після вирахунку роботодавцем податків та інших обов`язкових платежів позивачкою фактично отримано 53 072,00 грн.

Вказує, що саме на суд покладено обов`язок визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, установленого судом з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі, оскільки такий часовий період визначається судом при ухваленні судового рішення та не може бути відомий наперед стороні позивача. При цьому, суд користується Порядком розрахунку середнього заробітку, врегульованим Постановою Кабінету Міністрів України №100.

Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 грудня 2020 року у справі 905/105/20 щодо розмежування майнового та немайнового позову, вказує, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою немайнового характеру, оскільки вимоги про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за своєю суттю є вимогами про захист прав або інтересів, об`єктом яких є благо, що не підлягає грошовій оцінці.

За наведених обставин, уважає, що у суду першої інстанції були відсутні будь-які підстави для залишення позовної заяви без руху, а в подальшому повернення позовної заяви у зв`язку із неусуненням недоліків позову.

Вказує, що в порушення вимог частини 5 статті 185 ЦПК України позовну заяву і додані до неї документи позивачеві відповідно до оскаржуваної ухвали стороні позивачки не повернуто.

Додатково зазначає, що представником позивачки вживались (в телефонному режимі) заходи задля з`ясування можливої причини затримки із прийняттям процесуального рішення по справі № 761/11448/23.

Звертався до суду із заявою про проведення повторного автоматичного розподілу справи № 761/11448/23 між суддями, яку згідно трекномеру 478 отримано судом 17 жовтня 2023 року. Проте керівництвом суду не було забезпечено оперативне вирішення питання за поданою заявою. Вже 07 листопада 2023 року постановлено оскаржувану ухвалу та 09 листопада 2023 року т.в.о. керівника апарату Шевченківського районного суду міста Києва листом від 09 листопада 2023 року підтвердила факт постановлення оскаржуваної ухвали, у зв`язку із чим відсутні законні підстави для передачі справи на повторний автоматичний розподіл.

Посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 січня 2023 року у справі №757/46673/20-ц, від 22 вересня 2021 року у справі №757/66553/19, від 22 вересня 2021 року у справі №130/2221/19, від 22 вересня 2021 року у справі №300/253/17, від 20 січня 2021 року у справі №760/2881/19, від 14 квітня 2021 року у справі №758/10562/19, від 02 грудня 2020 року у справі 905/105/20.

Мотивуючи наведеним, просить суд ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Крім того, зазначає, що в діях судді Шевченківського районного суду міста Києва Макаренко І.О. убачається умисне, неодноразове порушення норм права, зокрема, незаконна відмова у доступу до правосуддя; безпідставне затягування або невжиття заходів для розгляду позову протягом строку, визначеного законом; умисне або внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків, які виразились у неможливості реалізації позивачем конституційного права на доступ до правосуддя, права на справедливий суд та права на працю.

Уважає, що вказане підтверджується матеріалами справи, а саме строками розгляду суддею Макаренко І.О. справи. Так, позовну заяву подано 04 квітня 2023 року, проте в порушення строків, передбачених статтями 185, 187 ЦПК України, позов залишено без руху лише 11 липня 2023 року, тобто через три місяці.

Заяву про усунення недоліків позову отримано судом 18 липня 2023 року, проте порушення строків, передбачених статтями 185, 187 ЦПК України, позов неправомірно повернуто позивачці лише 07 листопада 2023 року, тобто через 7 місяців з дня подання позовної заяви.

У зв`язку із тривалим розглядом справи на стадії досудової підготовки, з огляду на предмет позову у позивачки настали негативні наслідки, пов`язані із неможливістю реалізувати гарантоване Конституцією України право на працю, а також обмежено у праві на доступ до правосуддя.

Мотивуючи наведеним, просить постановити окрему ухвалу в порядку статті 262 ЦПК України відносно судді Шевченківського районного суду міста Києва Макаранко І.О. щодо можливого порушення законодавства під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Також уважає, що сплачений позивачкою 14 липня 2023 року судовий збір у розмірі 1073,60 грн на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року підлягає поверненню позивачеві за рішенням суду апеляційної інстанції як надмірно сплачений.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Визнавши неподаною та повернувши позовну заяву, суд першої інстанції вказав, що стороною позивачки усунуто недоліки позовної заяви згідно ухвали суду від 11 липня 2023 року в частині сплати судового збору, проте не вказано ціну позову та не надано обґрунтованого розрахунку суми, яку позивачка просить стягнути за наслідками розгляду позовної заяви. Відтак на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України суд повернув позовну заяву у зв`язку із неусуненням недоліків.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до абзацу 1 частин 2 статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Відповідно до частини 3 статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Положення статті 185 ЦПК України щодо повернення позовної заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

За змістом вище наведених норм процесуального закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про залишення заяви без руху, можливе лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали, але ухилилась від виконання вимог, зазначених в ній.

Установлено, що в квітні 2023 року до суду звернулась ОСОБА_1 із позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано п`ятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали на усунення недоліків позовної заяви, а саме запропоновано сплатити судовий збір згідно вимог ухвали, а також визначити зміст заявлених вимог, визначити ціну позову, вказавши суму середнього заробітку, який просить стягнути позивачка за час вимушеного прогулу та надати суду обґрунтований розрахунок сум, які на її думку, підлягають стягненню.

Вказану ухвалу доставлено до електронної скриньки ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_1 / 11 липня 2023 року до 17 години дня (а.с.25).

18 липня 2023 року до суду надійшла заява адвоката Плакущого С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про усунення недоліків позовної заяви; заява подана засобами поштового зв`язку 14 липня 2023 року (а.с.34-40).

24 липня 2023 року на електронну адресу суду першої інстанції надійшла аналогічна за змістом заява адвоката Плакущого С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про усунення недоліків позовної заяви (а.с.26-33).

До заяви долучено квитанцію 0.0..1 від 14 липня 2023 року про сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн у справі №761/11448/23 згідно вимог ухвали суду від 11 липня 2023 року.

На виконання вказаної ухвали в частині надання розрахунку суму середнього заробітку, який підлягає задоволенню за поданим позовом, представник позивачки вказав, що саме на суд покладено обов`язок із визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розраховується судом на підставі наданих позивачкою документів.

07 листопада 2023 року постановлено ухвалу про повернення позовної заяви позивачці.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вказує про таке.

При постановленні вказаної ухвали про залишення позову без руху в частині обов`язку плати судового збору суд першої інстанції послався на висновок Верховного Суду, викладений у судовому рішення від 21 квітня 2020 року у справі №657/220/18. Суд першої інстанції запропонував позивачці сплатити судовий збір за вимогу немайнового характеру щодо визнання незаконним та скасування наказу та визначити зміст заявлених вимог, визначити ціну позову, вказавши суму середнього заробітку, який просить стягнути позивачка за час вимушеного прогулу та надати суду обґрунтований розрахунок сум, які на її думку, підлягають стягненню.

Із прохальної частини позовної заяви убачається, що звертаючись із цим позовом до суду, ОСОБА_1 просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний Фонд» від 03.10.2022 року №28-к про припинення трудового договору та звільнення з 05.10.2022 року ОСОБА_1 з займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на займаній посаді державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний Фонд»;

- стягнути з державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний Фонд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи установлено, що представником позивачки вимоги ували суду від 11 липня 2023 року виконано та надано квитанцію про сплату судового збору у визначеному судом розмірі.

Доводи апеляційної скарги щодо повернення апеляційним судом надмірно сплаченого судового збору згідно квитанції 0.0..1 від 14 липня 2023 року у розмірі 1073,60 відхиляються, оскільки вказане питання за відповідною заявою вирішується судом тієї інстанції, яким ухвалене відповідне судове рішення про вимогу сплати судового збору.

Із змісту оскаржуваної ухвали установлено, що позовну заяву повернуто на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України, якою передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві, а саме суду не надано обґрунтованого розрахунку сум, які на думку позивачки, підлягають стягненню за наслідками розгляду позовної заяви.

На усунення визначеного в ухвалі суду недоліку позовної заяви представником позивачки у відповідній заяві зазначено, що обов`язок по визначенню розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладено на суд, який розглядає позов. Зазначено, що суд, який розглядає трудовий спір, розраховує розмір середнього заробітку із розрахунку часового періоду, який починається установленим судом моментом незаконного звільнення до моменту поновлення на роботі судовим рішенням. При цьому, суд повинен керуватись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого1995 року. Відтак, уважає, що вимога суду про надання такого розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу є неправомірною з огляду на покладення відповідного обов`язку на суд та неможливість самостійного розрахунку позивачкою суми середнього заробітку, оскільки неможливо установити часовий період з дні незаконного звільнення по день поновлення на посаді.

Вказано, що позовна заява стосується спору у сфері трудових відносин, а тому ціна позову не підлягає визначенню.

Із змісту ухвали суду про залишення позову без руху установлено, що суд зазначив про відсутність вказівки сторони позивачки на суму середнього заробітку, який позивачка просить стягнути, не надано розрахунку сум, які підтягаються стягненню за наслідками розгляду позову.

За приписами статті 175 ЦПК України в позовній заяві зазначається ціна позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Ціна позову - це грошовий вираз майнових вимог позивача. Ціна позову визначається лише щодо майнових вимог, тобто тих вимог, які мають грошову оцінку.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці. Будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Водночас, до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2023 року у справі №757/46673/20-ц вказано, що оскільки незалежно від виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків з надання доказів у справах про поновлення на роботі саме на суд покладено обов`язок з визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розмір заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням є обставиною, яка підлягає обов`язковому встановленню судом у разі поновлення позивача на роботі. З метою дослідження та установлення всіх обставин справи для правильного вирішення спору по суті із урахуванням прав всіх учасників справи у справах про стягнення середнього заробітку суд не обмежений у праві запропонувати учасникам справи поставити на обговорення питання про витребування інформації про розмір заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням у відповідача в порядку частин 4, 7 статті 81 ЦПК України.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Із матеріалів позовної заяви установлено, що до заяви долучено довідку №16 від 04 жовтня 2022 року з місця роботи та про дохід ОСОБА_1 . На дані цієї довідки представник позивачки, у тому числі, посилається у заяві про усунення недоліків позову щодо вимоги суду надати розрахунок суму середнього заробітку, який, на переконання сторони позивачки, підтягає стягненню за наслідками розгляду позову.

Відтак, з огляду на предмет позову, ухвалою про залишення позову без руху в частині покладення судом на позивачку обов`язку надати розрахунок суми середнього заробітку, убачається, що суд поклав на позивачку обов`язок розрахувати суму, що здійснюється судом за наслідками розгляду справи по суті.

Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви є порушенням права на справедливий судовий захист.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення ЄСПЛ у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У свою чергу Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення позову з формальних підстав унеможливлює доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Таким чином, не можна визнати обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви із зазначених судом підстав.

Пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі представник позивачки, серед іншого, просить постановити окрему ухвалу відносно судді Шевченківського районного суду міста Києва Макаранко І.О. щодо можливого порушення законодавства під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Заявляючи клопотання про постановлення окремої ухвали, представник позивачки указує на порушення суддею Шевченківського районного суду міста Києва Макаранко І.О. норм права, зокрема, незаконна відмові у доступу до правосуддя; безпідставне затягування або невжиття заходів для розгляду позову протягом строку, визначеного законом; умисне або внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків, які виразились у неможливості реалізації позивачем конституційного права на доступ до правосуддя, права на справедливий суд та права на працю.

Статтею 262 ЦПК України унормовано питання щодо постановлення судом окремої ухвали суду.

Відповідно до частини 1, 10 цієї статті суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Апеляційний суд не убачає підстав для постановлення окремої ухвали при перегляді ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви, що не обмежує заявника у праві звернення із відповідними заявами до компетентних органів, уповноважених на вирішення цього питання.

Керуючись статтями 259, 262, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Плакущого Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова