Справа № 724/902/24
Провадження № 2/724/320/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2024 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Скрипника С.М.

за участю секретаря судового засідання: Філіпчука Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Хотині Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (сплаченого авансу),-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Боднарюк Віталій Іванович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (сплаченого авансу).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що на початку 2023 року, позивач ОСОБА_1 , повернувшись із зони бойових дій, зібравши деяку суму грошових коштів, які були виплачені йому, як військовослужбовцю, вирішив придбати собі житловий будинок у м. Хотин, Чернівецької області. У липні 2023 року, від місцевих жителів він дізнався, що ОСОБА_2 продає житлове господарство в АДРЕСА_1 , і домовився із відповідачем про зустріч в м. Хотині для огляду , та в подальшому сторони узгодили загальну вартість будинку, в розмірі 16000 Євро.

В першій половині дня 12 липня 2023 року відповідач ОСОБА_2 приїхав у с. Рукшин, Дністровського району, за місцем проживання позивача, де ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 частину оплати за житловий будинок в розмірі 5000 (п`ять тисяч) Євро номіналом по 50 Євро, після чого, сторони усно домовилися про доплату залишку суми за будинок у місячний термін.

Однак, враховуючи рецедив отриманих в зоні бойових дій травм, ОСОБА_1 потрібні були значні кошти, тому він вимушений був відмовитися від купівлі будинку, для можливості оплати дорого вартісного лікування, та повідомив про це відповідача ОСОБА_2 , і попросив його повернути грошові кошти в розмірі 5000 Євро, однак відповідач категорично відмовився їх повертати, мотивуючи це тим, що витратив кошти на власні потреби й зможе їх повернути лише як продасть будинок.

Зазначає, що протягом декількох місяців на усні прохання відповідач ОСОБА_2 відмовляється повертати отримані кошти в розмірі 5000 Євро, уникає зустрічей, на телефонні дзвінки не відповідає, тому 09 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відділення поліції №2 (м.Хотин) Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області із заявою про вчинення відповідачем ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Так, у ході проведення перевірки за заявою ОСОБА_1 , 22.02.2024 року поліцейським офіцером громади СВГВП № 2 (м. Хотин) Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області Рябко Олександром було відібрано письмові пояснення у ОСОБА_2 , де останній будучи ознайомлений зі статтею 63 Конституції України, пояснив, що дійсно 12.07.2023 року отримав грошові кошти в розмірі 5000 Євро у позивача ОСОБА_1 , як авансу за житловий будинок, однак повернути гроші не в змозі адже він їх витратив на власні потреби, й поверне цю суму, як продасть будинок. Окрім того, факт отримання грошових коштів відповідач ОСОБА_2 також не заперечує на долученому до матеріалів справи відеофайлі, де останній також зазначає, що на даний час немає грошей, щоб повернути їх позивачу.

Враховуючи вищевикладене просив суд стягнути із ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , грошові кошти, передані в якості, авансу за нерухоме майно в сумі 5000 (п`ять тисяч) Євро, та вирішити питання розподілу судових витрат.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Хотинського районного суду від 03 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження. Проведення судового засідання призначено на 02 травня 2024 року. Розгляд справи відкладено на 31 травня 2024 року.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Боднарюка В.І., на адресу суду надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, розгляд справи просив проводити у його відсутності та відсутності позивача.

Відповідач ОСОБА_3 - в судове засідання не з`явився, 31.05.2024 року на адресу суду від нього надійшла заява, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 визнає в повному обсязі, розгляд справи просить проводити у його відсутності.

Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по наявним в справі матеріалам.

Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2023 року ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 частину оплати за житловий будинок в розмірі 5000 Євро, як аванс за належне відповідачу майно.

Як вбачається із копії довідки військово-лікарської комісії за №2455 від 18.07.2023 року, ОСОБА_1 отримав тяжку травму, поранення, пов`язану із захистом Батьківщини (а.с.11)

09 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відділення поліції № 2 (м. Хотин) Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області із заявою про вчинення відповідачем ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч, 1 ст. 190 КК України (а.с.18-19).

Так, у ході проведення перевірки за заявою ОСОБА_1 , 22.02.2024 року поліцейським офіцером громади СВГВП № 2 (м. Хотин) Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області Рябко Олександром було відібрано письмові пояснення у ОСОБА_2 , де останній будучи ознайомлений зі статтею 63 Конституції України, пояснив, що дійсно 12.07.2023 року отримав грошові кошти в розмірі 5000 Євро у позивача ОСОБА_1 , як авансу за житловий будинок. Однак, через деякий час до нього зателефонував позивач ОСОБА_1 та повідомив, що передумав брати будинок та просив повернути гроші, але він відповів, що на даний час коштів у нього вже не має, адже він їх потратив на власні потреби, й поверне цю суму, як продасть будинок (а.с.22-24).

Як вбачається із довідки по заяві гр. ОСОБА_1 від 22.02.2024 року, подальшу перевірку по повідомленню гр. ОСОБА_1 була припинена, так як в даному випадку відсутні ознаки будь-якого кримінального та адміністративного правопорушення, однак в даному випадку вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, де зацікавлена сторона має право звернутися до суду із позовною заявою (а.с.25).

Відповідач ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги визнав в повному обсязі. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено.

Застосовані норми права. Мотиви та висновки суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.1 ст.509ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст.570ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне.

По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом. По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі, а також сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а є авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої із сторін, то аванс повертається його власникові.

Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом, а не завдатком і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами.

Якщо покупець, бажаючи в майбутньому придбати товар, нерухоме майно, вносить продавцеві частину коштів. Продавець приймає ці кошти під зобов`язання у майбутньому продати саме дане нерухоме майно саме цьому покупцеві то це не є завдаток, це є аванс, що має місце в даній справі.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-82цс13, від 13.02.2013 року у справі №6-176цс12, 20.11.2019 року у справі № 310/3023/16-ц провадження № 61-25543св18.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що грошові кошти передані відповідачу є авансом та підлягають поверненню позивачу відповідачем.

Відповідач по справі не заперечувався факт отримання ним грошових коштів в розмірі 5000 Євро, як авансу, в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна. Враховуючи, що сторони домовилися укласти договір у майбутньому, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору кошти визнаються авансом, а тому повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

При цьому дана норма не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1,2 ст.192 ЦК України). Такі випадки передбаченіст.193, ч. 4 ст.524 ЦК України,Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки відповідач отримав від позивача суму авансу в іноземній валюті - Євро, то у відповідача виникло зобов`язання повернути на вимогу позивача кошти у іноземній валюті - гривні, проте у сумі, визначеній за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц зазначив, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18). Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення грошових коштів передані в якості авансу за нерухоме майно в сумі 5000 (п`ять тисяч) Євро, що за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день розгляду справи, а саме 31.05.2024 року становить 219085 (двісті дев`ятнадцять тисяч вісімдесят п`ять) гривень 50 копійок.

Розподіл судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. до яких належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи,покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано розрахунок суми судових витрат по справі, ордер на надання правничої допомоги, договір про надання правничої допомоги адвокатом від 19.03.2024 року, та квитанцію до прибуткового касового ордера №б/н від 19.03.2024 року, згідно яких витрати понесені позивачем на правничу допомогу складають 15 000 гривень.

За висновками Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 (постанова від 03.10.2018 р.) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;

У справі № 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020 р.) Велика Палата Верховного Суду також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Матеріали розглянутої судом справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а навпаки наявна заява, в якій відповідач визнав заявлені вимоги в повному обсязі, підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем при зверненні до суду за позовну заяву було сплачено судовий збір в розмірі 2123,00 гривень тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2123,00 гривень, а також 15000 гривень витрат на професійну правничу допомогу .

На підставі викладеного, керуючись ст. 546,570,524 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (сплаченого авансу) задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти передані в якості авансу за нерухоме майно в сумі 5000 (п`ять тисяч) Євро, що за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день розгляду справи становить 219085 (двісті дев`ятнадцять тисяч вісімдесят п`ять) гривень 50 копійок.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 2123 (дві тисячі сто двадцять три) гривні 00 копійок, та 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 05 червня 2024 року.

Суддя: Сергій Миколайович СКРИПНИК