Справа №465/4416/24 Головуючий у 1 інстанції:Дзеньдзюра С.М.
Провадження №22-ц/811/1852/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Псярук О.В.,

за участі в судовому засіданні: представника особи, щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 ОСОБА_2 , прокурорки ОСОБА_3 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 червня 2024 року у справі за заявою Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», заінтересована особа ОСОБА_4 про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 червня 2024 року заяву задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для примусового лікування в умовах психіатричного стаціонару.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 червня 2024 року повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви представника заявника КНП ЛОР «ЛОКПЛ» Фільца Ю.О. про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у КНП ЛОР «ЛОКПЛ» для примусового лікування в умовах психіатричного стаціонару та припинити надання останньому примусової психіатричної допомоги з дня ухвалення нового рішення.

Вважає, що дане рішення суду першої інстанції є упередженим, необґрунтованим, передчасним і підлягає скасуванню. Вказує, що ОСОБА_1 від госпіталізації відмовився та необхідність лікування в умовах стаціонару категорично заперечував та виявляв бажання добровільного лікування. Так, справи щодо наданні особі психіатричної допомоги у примусовому порядку є справами окремого провадження. Згідно з вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Таким чином, для обґрунтованості заяви щодо надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку необхідно заявником подати в її обґрунтовування належні та допустимі докази. Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, твердження у заяві, що ОСОБА_1 становить загрозу оточуючим через свою поведінку, є голослівними припущеннями лікарів і зацікавленої особи, не ґрунтуються на жодних об`єктивних доказах і суперечать даним огляду ОСОБА_1 при поступленні у приймальне відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ, що не може бути допустимим доказом у справі. Крім того, відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження і лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє або виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. ОСОБА_1 усвідомлює своє місце перебування, заперечує проти примусової госпіталізації, є цілком адекватною особою, яка може забезпечувати самостійно свою життєдіяльність.

В судове засідання представник Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», лікар-психіатр та заінтересована особа ОСОБА_4 не з`явилися, а також не було доставлено і особу, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 , який перебуває у закладі у примусовому порядку на підставі рішення суду, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що всі учасники справи повідомлені про час та місце розгляду належним чином; окрім цього, КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» повідомлена двічі (зокрема, і в день призначеного судового засідання після надання ними клопотання про долучення заяви ОСОБА_1 , розгляд справи та залишення рішення без змін); зловживання процесуальними правами посадовими особами КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та невиконанням своїх процесуальних обов`язків; характер захворювання особи, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію; стислі строки розгляду справи, які встановлені у процесуальному законі з метою унеможливити затягування розгляду такої категорії справ, зокрема, і з метою унеможливити тривале незаконне перебування особи у закладі в примусовому порядку; письмові пояснення, які викладені у клопотанні представника КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», а також те, що інтереси особи, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 у судовому засіданні захищав представник, а також в судовому засіданні брала участь прокурор. Також, судом апеляційної інстанції фактично здійснюється перегляд судового рішення із перевіркою дійсних обставин, що мали місце на час його ухвалення та з врахуванням наявних матеріалів справи та зі складом учасників, які з`явилися, колегія суддів вважала такий перегляд можливим.

Колегія суддів вважала неявку представника закладу, лікаря-психіатра та недоставляння особи, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію зловживанням процесуальними правами та невиконанням своїх процесуальних обов`язків посадовими особами КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», оскільки такі, завідомо знаючи про те, що розгляд справи повинен проводитися з участі їх представника, лікаря-психіатра та особи, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію, умисно не з`явилися в судове засідання будучи про таке двічі повідомлені та не доставили у таке особу, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію, яка перебуває у закладі примусово та самостійно відповідно з`явитися не взмозі, а вирішили подати виключно письмові пояснення по суті розгляду у формі клопотання та заяву особи, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію «про відхилення справи за апеляційною скаргою».

Що стосується заяви від імені особи, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 «про відхилення справи за апеляційною скаргою», яка була завірена в.о. зав. відд. ОСОБА_5 , то колегією суддів не розглянуто по суті дане клопотання, оскільки при перевірці доводів ОСОБА_1 стосовно предмету розгляду однозначно встановлено його волевиявлення у суді першої інстанції на заперечення щодо примусової госпіталізації, а також і на скасування оскаржуваного рішення, що було висловлене з допомогою представника (адвоката). Також колегія суддів враховувала і захворювання, на яке страждає ОСОБА_1 , а також відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про передумови щодо такої зміни його волевиявлення після примусової госпіталізації. Крім того, ОСОБА_1 не доставили в зал суду для надання пояснень про що йшлося, що додатково унеможливлює з`ясування обставин написання такої заяви та різкої зміни позиції по суті розгляду. Враховуючи вказане, а також позицію представника ОСОБА_1 , який апеляційну скаргу підтримав колегія суддів вирішила не розглядати таку заяву по суті, оскільки така по своїй суті суперечить інтересам особи, яка її подала, яка відноситься до вразливої категорії та розглянути справу за апеляційною скаргою, по суті її доводів та з врахуванням всіх обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника особи, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, прокурорки ОСОБА_3 , яка висловивши ряд сумнівів стосовно задоволення заяви судом першої інстанції та при вирішенні заяви поклалася на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви, відзиву на заяву, апеляційної скарги, письмових пояснень КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» у формі клопотання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12, 13, 81, 293, 339, 341, 342, 430 ЦПК України, ст.ст. 1, 3, 14, 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» та задовольняючи заяву, виходив з того, що ОСОБА_1 поступив до КНП ЛОР "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" на підставі скерування лікаря ОСОБА_6 30.05.2024 в примусовому порядку в супроводі бригади ШМД №342. 30 травня 2024 року ОСОБА_1 був оглянутий лікарською комісією у складі: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Відповідно до Рішення чергових лікарів-психіатрів приймального відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ про госпіталізацію в психіатричний стаціонар у примусовому порядку ОСОБА_1 від 30.05.2024 які дійшли до висновку, про необхідність госпіталізації громадянина ОСОБА_1 у примусовому порядку в психіатричний стаціонар у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу: затьмарення свідомості; порушення мислення, волі, емоцій. Висловлює маячні думки чужих батьків, відмовляється від їжі протягом 10 днів, п`є тільки воду. Діагноз: (згідно МКХ-10): F21 Шизотипові розлади; даний розлад психічної діяльності позбавляє ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого пацієнт неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, саме: відмовляється від їжі протягом 10 днів. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», гр. ОСОБА_1 потребує госпіталізації у стаціонарне відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ в примусовому порядку до моменту огляду комісією лікарів-психіатрів протягом 24 годин для визначення доцільності застосування подальшої процедури примусової госпіталізації у відповідності до ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу». Відповідно до висновку комісії лікарів психіатрів 25 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію в психіатричний стаціонар в примусовому порядку від 31 травня 2024 року ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів психіатрів у складі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яка прийшла до висновку, що ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі в зв`язку із наявністю в нього на момент огляду тяжкого психічного розгляду, а саме: гострі та важкі вольові порушення, а саме амбівалентність, неможливість прийняти рішення до рівня обмеження функціонування, ідеї переслідування (висловлені розривчасто), повна відмова від їжі на протязі невідомого точно часу (не менше 10 днів), відмова від їжі в часі перебування в стаціонарі, неможливість оцінити оточуючу дійсність, забезпечувати свою життєдіяльність, неможливість оцінити свою поведінку, ризики для здоров`я, в зв`язку з чим такий стан становить небезпеку для самого пацієнта. Діагноз (згідно МКХ-10): F23.9 - Гострі та транзиторні психотичні розлади, не уточнені. Даний розлад психічної діяльності позбавляє громадянина ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Таким чином, суд прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_1 хворіє на тяжке психічне захворювання F23.9 - гострі та транзиторні психотичні розлади, не уточнені. Даний розлад психічної діяльності позбавляє громадянина ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, про що свідчить рішення чергових лікарів-психіатрів про госпіталізацію від 30.05.2024, пояснення представника заявника, заінтересованої особи бабусі ОСОБА_4 , суд вважав за необхідне госпіталізувати ОСОБА_1 в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. При цьому суд погодився з доводами представника заявника, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе. Відтак, суд першої інстанції вважав, що заява Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» підлягає до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

03 червня 2024 року Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», звернулось в суд із заявою про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару КНП ЛОР ЛОКПЛ ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 поступив до КНП ЛОР "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" на підставі скерування лікаря ОСОБА_6 30.05.2024. Після поступлення в відділення проведено 4 окремі огляди, останній - комісією лікарів психіатрів. За час спостереження стан залишався незадовільний, пацієнт мовчазний, в контакт не вступає, на запитання переважно не відповідає, інколи однослівно після тривалої паузи. Інформацію про себе не подає, окремі слова не можна ув`язати спільним змістом. Вдома відчував переслідування "не чув себе вдома"..."тому не їв". Стверджує, що у відділенні "їсть" проте протягом обіду був під повним спостереженням, відмовлявся брати прибори в руки. Отримав роз`яснення про причини його госпіталізації, про план щодо лікування. Залишався амбівалентним, не міг відповісти на питання ні свердно ні заперечно (домінують гострі вольові порушення), галюцинаторні впливи заперечував, визнавав "переслідування вдома". У відділенні "безпечно", відмовлявся підписувати інформовану згоду, проте спокійно йшов в палату, лежав, не заперечував проти перебування. За психічним станом: Не може приймати рішення (амбівалентність), відмовляється від їжі (імовірно по маячних переживаннях, але ідеї отруєння заперечує). На основі вказаних вище змін в психічній діяльності позбавлений можливості забезпечувати свою життєдіяльність, несе загрозу сам собі, не усвідомлюючи цього. В приймальному відділенні був оглянутий черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які дійшли висновку, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад: шизотипові розлади- F21 (діагноз згідно Міжнародної класифікації хвороб МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. Так, ОСОБА_1 був оглянутий 31 травня 2024 року лікарською комісією у складі: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які дійшли до висновку, він страждає на важкий психічний розлад, гострі та транзиторні психотичні розлади, неуточнені - F23.9 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього ОСОБА_1 не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе/оточуючих. Комісія дійшла до висновку, що подальше лікування ОСОБА_1 можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як він в силу свого психічного стану не може надати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП ЛОР ЛОКПЛ. Потребує надання медичної допомоги в умовах примусової госпіталізації.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України, за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

У статті 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" вказано, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Згідно з ч.ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу», виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 297/3100/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції, не навів у своєму рішенні, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останнього такий, який дозволяє дійти переконливого висновку, що є підстави для його примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме: не вказано, на підставі чого суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2024 року ОСОБА_1 поступив до КНП ЛОР "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" на підставі скерування лікаря ОСОБА_6 в примусовому порядку в супроводі бригади ШМД №342.

30 травня 2024 року ОСОБА_1 був оглянутий лікарською комісією у складі: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Відповідно до Рішення чергових лікарів-психіатрів приймального відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ про госпіталізацію в психіатричний стаціонар у примусовому порядку ОСОБА_1 від 30 травня 2024 року, лікарі дійшли до висновку, про необхідність госпіталізації громадянина ОСОБА_1 у примусовому порядку в психіатричний стаціонар у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу: затьмарення свідомості; порушення мислення, волі, емоцій. Висловлює маячні думки чужих батьків, відмовляється від їжі протягом 10 днів, п`є тільки воду. Діагноз: (згідно МКХ-10): F21 Шизотипові розлади; даний розлад психічної діяльності позбавляє ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого пацієнт неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, саме: відмовляється від їжі протягом 10 днів. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», гр. ОСОБА_1 потребує госпіталізації у стаціонарне відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ в примусовому порядку до моменту огляду комісією лікарів-психіатрів протягом 24 годин для визначення доцільності застосування подальшої процедури примусової госпіталізації у відповідності до ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Відповідно до висновку комісії лікарів психіатрів 25 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію в психіатричний стаціонар в примусовому порядку від 31 травня 2024 року ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів психіатрів у складі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яка прийшла до висновку, що ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі в зв`язку із наявністю в нього на момент огляду тяжкого психічного розгляду, а саме: гострі та важкі вольові порушення, а саме амбівалентність, неможливість прийняти рішення до рівня обмеження функціонування, ідеї переслідування (висловлені розривчасто), повна відмова від їжі на протязі невідомого точно часу (не менше 10 днів), відмова від їжі в часі перебування в стаціонарі, неможливість оцінити оточуючу дійсність, забезпечувати свою життєдіяльність, неможливість оцінити свою поведінку, ризики для здоров`я, в зв`язку з чим такий стан становить небезпеку для самого пацієнта. Діагноз (згідно МКХ-10): F23.9 - Гострі та транзиторні психотичні розлади, не уточнені. Даний розлад психічної діяльності позбавляє громадянина ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Однак, матеріалами справи частково спростовуються висновки лікарів психіатрів у згаданих висновку та рішенні.

Так, з проколу судового засідання в режимі конференції Франківського районного суду м. Львова № 2960954 від 05.06.2024 вбачається наступне:

- на запитання ОСОБА_2 «чи погоджується на добровільне проходження курсу лікування» ОСОБА_1 надав відповідь, що хоче лікуватися вдома (а.с. 39);

- на запитання ОСОБА_2 «чи давав письмову згоду» ОСОБА_1 надав відповідь, що ні не давав (а.с. 40);

- на запитання ОСОБА_2 «чи може ОСОБА_1 задовольняти свої потреби», - лікар ОСОБА_10 , надав відповідь, що не зовсім, адже відмовляється від їжі (а.с. 40);

- на запитання ОСОБА_2 «чи ОСОБА_1 створює небезпеку для інших осіб» - представник лікарні ОСОБА_9 відповів, що в нього немає фактів про те, що він створює небезпеку для інших (а.с. 40);

- на запитання ОСОБА_2 «чи ОСОБА_1 перебуває на обліку в психдиспансері» - представник лікарні ОСОБА_9 відповів, що на даний час ні (а.с. 40);

- на запитання ОСОБА_2 «коли останній раз проходив лікування» - заінтересована особа ОСОБА_4 відповіла, що раніше все було добре, ходив на роботу, а що сталося не знаю (а.с. 40);

- на запитання прокурора ОСОБА_11 «який період лікується ОСОБА_1 » третя особа лікар ОСОБА_10 відповіла, що зі слів бабусі із 13.05.2024, розпочав з минулого року, медичної документації немає, але є довідка де зазначено, що хворіє із 2022 року (а.с. 40-41);

- на запитання прокурора ОСОБА_11 «чи змінився стан пацієнта» - третя особа лікар ОСОБА_10 відповіла, що так, почав вживати їжу періодами та висловлювати думку (а.с. 41);

- на запитання прокурора ОСОБА_11 «чи приймав пацієнт ліки» - третя особа лікар ОСОБА_10 відповіла так, приймав ліки (а.с. 41).

Варто, також, зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в психіатричному диспансері, також вказане підтверджено і представником лікарні ОСОБА_9 в проколі судового засідання в режимі конференції Франківського районного суду м. Львова № 2960954 від 05.06.2024 (а.с. 40).

Із заяви про госпіталізацію в примусовому порядку №64, зокрема, вбачається, що ОСОБА_1 у 2022 році був оглянутий психіатром і амбулаторно отримував лікування, при поступленні в відділення відмовлявся підписувати інформовану згоду, спокійно йшов в палату, лежав, не заперечував проти перебування (а.с. 60, зворот).

З документа первинний огляд ОСОБА_1 від 30.05.2024 вбачається, що на протязі останніх 12-ти місяців на листку непрацездатності по психоневрологічних захворюваннях не перебував. Надана медична допомога в умовах приймального відділення: не призначалась (а.с. 64, зворот).

Також, як відомо із матеріалів справи, більшість інформації щодо поведінки ОСОБА_1 наводиться та обґрунтовується зі слів бабці ОСОБА_4 , однак зазначене не може бути доказом, оскільки інших доказів окрім пояснень бабці на підтвердження стану ОСОБА_1 надано не було. Не встановлено, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю та життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення його психічного стану.

Таким чином суд першої інстанції не встановив одночасну наявність двох умов для примусової госпіталізації ОСОБА_1 , а саме: 1) можливість лікування лише в стаціонарних умовах лікарні та 2) встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він, зокрема, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

Представники Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні мотивували наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розгляду виключно рішенням чергових лікарів-психіатрів приймального відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ від 30 травня 2024 року, висновком комісії лікарів психіатрів 25 відділення КНП ЛОР ЛОКПЛ від 31 травня 2024 року, поясненнями заінтересованої особи бабусі ОСОБА_4 при цьому інших обставин щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_1 суд фактично не досліджував, його заперечення та заперечення його адвоката до уваги не взяв та не надав їм жодної належної правової оцінки, а також не врахував інших обставин, про які вказано вище.

При цьому у висновку суду першої інстанції немає посилання на обставини, що свідчать про вчинення ОСОБА_1 чи виявлення ним наміру вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або те, що він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, що він страждає на такий психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусової його госпіталізації до психіатричної лікарні, й обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару.

З огляду на викладене суд першої інстанцій зробив передчасний висновок про наявність підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 .

Отже, без достовірного встановлення того, що ОСОБА_1 вчиняв чи виявляв реальні наміри вчинити дії, що становили безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, не можливо застосувати до нього такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, інакше це буде суперечити статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» та підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 липня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра