Справа № 127/7218/14-ц
Провадження № 22-ц/801/1629/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романчук Р. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2024 рокуСправа № 127/7218/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2014 року, ухвалене суддею Романчук Р.В., в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором №DNABAN00001003 від 19 жовтня 2007 року в розмірі 73 703,95 грн.

Позов мотивований тим, що 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNABAN00001003, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в розмірі 53 612 грн. на термін до 12 жовтня 2012 року, а відповідач зобов`язався повернути кошти та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця, в період сплати відповідач ОСОБА_1 повинен надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач ОСОБА_1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі 43 297 грн.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, станом на 14 березня 2014 року виникла заборгованість на загальну суму 73 703 грн 95 коп., з яких: 25 906 грн 05 коп. заборгованість за кредитом; 4 982 грн 76 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом; 1 515 грн 50 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 41 299 грн. 64 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У забезпечення виконання зобов`язання за договором №DNABAN00001003 від 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Відповідно до п. 5 договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором №DNABAN00001003. Відповідно до п. 6 договору поруки, відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.

Вказане стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNABAN00001003 від 15 жовтня 2007 року в розмірі 63 293 (шістдесят три тисячі двісті дев`яносто три) грн 12 коп. та 632 (шістсот тридцять дві) грн 93 коп. в рахунок відшкодування понесених та документально підтверджених судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що судом в порушення вимог ч. 1 ст. 255 ЦПК України не було постановлено ухвали про заочний розгляд справи. Заочний розгляд справи міг відбутися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, однак, повторної неявки судом зафіксовано не було. Розмір заборгованості не доведений позивачем первинними документами. Борг по тілу кредиту та процентам підлягає перерахування з врахуванням платежів, що були внесені в рахунок погашення платежів по комісії. У банку виникло право на позов з моменту виникнення простроченої заборгованості, тобто з 28 грудня 2010 року, а відтак, сплив строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову. В рахунок простроченого боргу 16 лютого 2011 року було передано автомобіль.

У письмових поясненнях АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNABAN00001003.

Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 15 жовтня 2007 року по 12 жовтня 2012 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 53 612 грн на наступні цілі: 40 000 грн на купівлю автомобіля, а також у розмірі 34 грн для сплати за реєстрацію предмету застави; на сплату страхових платежів за договором страхування, договором особистого страхування у сумі 2 063 грн, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 200 грн та у розмірі 10 315 грн на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,43% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.

Зі змісту договору слідує, що періодом сплати вважається період з 15 по 19 число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця, починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 145,96 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с.13-17).

У забезпечення виконання зобов`язання за договором від 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, у пункті другому якого зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. Відповідно до пункту 5 вказаного договору, позивачем було направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором, однак, вказана вимога залишена без задоволення.

Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, здійснив видачу кредитних ресурсів в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності.

Відповідно до розрахунків банку, заборгованість за кредитним договором станом на 14 березня 2014 року в загальному розмірі становить 73 703 грн 95 коп.: 25 906 грн 05 коп. заборгованість за кредитом; 4 982 грн 76 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом; 1 515 грн 50 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 41 299 грн 64 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

З положень ч. 13 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України слідує, що обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру заборгованості покладається на позивача, а відповідач, у разі заперечень щодо викладених у позові обставин, повинен спростувати наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитом та її розмір.

Доказування не може гуртуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).

У позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» вказав, що за розрахунками банку заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту та становить 25 906,05 грн, за процентами 4 982,76 грн.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, оскільки не повернув кредит та проценти за кредитом, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, розмір яких нарахований в межах строку кредитування та не змінювався банком після закінчення строку дії кредитного договору.

Відхиляється колегією суддів позиція ОСОБА_1 з приводу того, що розмір заборгованості не підтверджений первинними документами, зокрема випискою банку, оскільки в апеляційній скарзі він не заперечував факт отримання кредитних коштів та факт невиконання ним зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 не спростовано, своїх розрахунків ОСОБА_1 не надав, як і не надав доказів погашення заборгованості, а тому колегія суддів вважає доведеним, що станом на 14 березня 2014 року відповідач мав заборгованість перед банком.

Крім цього, про наявність заборгованості по тілу кредиту і відсотків вбачається зі змісту апеляційної скарги, в якій скаржник зазначає про перерахунок заборгованості у зв`язку з передачею автомобіля із зарахуванням спочатку на погашення відсотків, потім на погашення тіла кредиту.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що підстави для стягнення пені у повному обсязі відсутні.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: а) якщо він значно перевищує розмір збитків; б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 зроблено висновок про те, що положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25 906,05 грн, тоді як за пенею - 41 299,64 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав зменшення розміру пені, однак, зменшив його до розміру, який перевищує заборгованість за тілом кредиту, що не відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що розмір пені слід зменшити відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України до 16 338,70 грн розмір пені, який визначений банком станом на момент закінчення строку дії кредитного договору.

Крім того, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом.

У справі, яка переглядається, банк надав позичальнику кредитні кошти на споживчі цілі купівлю автомобіля. Умовами договору визначено сплату щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. договору (здійснення банком додаткового моніторингу погашення кредиту по рахунку при невиконанні позивальником умов договору).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини восьмої цієї статті, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

При цьому нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконним.

Такий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та він повинен враховуватися судами під час вирішення подібних спорів відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Відтак, апеляційний суд вважає, що підстави для стягнення комісії відсутні.

Не заслуговують також на увагу доводи ОСОБА_1 з приводу пропуску банком строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що за розрахунками банку прострочення заборгованості по тілу кредиту виникло 28 грудня 2010 року, а відтак саме з вказаною дати у банку виникло право на позов.

Вказана позиція скаржника є хибною, оскільки з доданої до апеляційної скарги копії акту приймання в заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіля від 16 лютого 2011 року слідує, що ОСОБА_1 передав в заставу банку належний йому на праві власності автомобіль у зв`язку з допущенням ним заборгованості за згаданим кредитним договором.

Вказані дії свідчать про визнання ОСОБА_1 боргу, а відтак і про переривання позовної давності.

Тому звертаючись 09 квітня 2014 року до суду із даним позовом банком не було пропущено строки позовної давності.

Доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом першої інстанції порядку ухвалення заочного рішення відхиляються апеляційним судом, оскільки вказана обставина не може бути безумовною підставою скасування рішення суду в силу положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України, яка передбачає, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Що стосується твердження ОСОБА_1 про відсутність заборгованості через те, що в рахунок її погашення банком був відчужений автомобіль як заставне майно, то вони є голослівними, оскільки доказів того, що заставний автомобіль був реалізований банком суду не надано. Апеляційний суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній договір застави рухомого майна, а відтак, пересвідчитися в законності дій банку при передачі банку автомобіля та перевірити зобов`язання банку при такій передачі суд не може.

Крім цього, про наявність договору застави не згадується в самому акті приймання в заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіля (лише кредитний договір, в якому згадується про заставу автомобіля).

Доводи банку в письмових поясненнях апеляційним судом не беруться до уваги, адже банк навість не намагався спростувати аргументи апеляційної скарги, вказуючи лише про юридичну визначеність судового рішення.

Підсумовуючи апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 відповідає перед кредитором як солідарний боржник, так як зобов`язання в даному випадку забезпечене порукою і це передбачено договором поруки, заборгованість на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (на 64%), з відповідачів на користь позивача в рівних частинах підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, пропорційної розміру задоволених позовних вимог в сумі 472 грн (тобто по 236 грн).

Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги (на 25%), з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційної розміру задоволених вимог скарги в сумі 241 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNABAN00001003 від 15 жовтня 2007 року в розмірі 47 227 (сорок сім тисяч двісті двадцять сім) гривень 51 копійку: 25 906 грн 05 коп. заборгованість за тілом кредиту; 4 982 грн 76 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом; 16 338 грн 70 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в рівних частинах судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 472 (чотириста сімдесят дві) гривні.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 241 (двісті сорок одна) гривні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.С. Панасюк

Т.М. Шемета