Справа № 177/530/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 липня 2024 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: Головуючого судді - Власенко М.Д., за участі секретаря судового засідання Машошиної Ю.О., розглянувши за відсутності учасників справи та без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувальних технічних засобів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю, -
У березні 2024 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 її особистою власністю.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22 листопада 2003 року від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу продала належну їм квартиру та у той же день придбала іншу квартиру по частці кожному. Вказані договори купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. Право власності на придбану квартиру зареєстровано КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації за № 3462689 від 16 грудня 2003 року як спільна сумісна власність позивача та її сина ОСОБА_4 . Позивач планувала подарувати частку своєї квартири сину ОСОБА_3 , але нотаріусом було відмовлено у вчиненні договору дарування, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі і хоча купувала квартиру за свої особисті кошти, які були одержані від продажу належного їй майна та без нотаріальної згоди чоловіка та до прийняття СК України, нотаріус вбачав приховану долю чоловіка. Позивач купувала квартиру за особисті кошти, та хоч і перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, але не проживала з ним однією сім`єю майже відразу після реєстрації шлюбу, а у липні 2006 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. З моменту коли позивач припинила будь-яке спілкування з відповідачем та фактично позбавила його можливості проживати та користуватись квартирою його право на сумісну власність було порушено та у нього виникло право для звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя. З 2006 року з моменту розірвання шлюбу за рішенням суду відповідач не проявив бажання про поділ майна, ніяк не підтримував відносини з позивачем, свою згоду на придбання майна не надавав, вважаючи це майно особистою власністю дружини.
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року вказану позовну заяву передано за підсудністю на розгляд до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Ухвалою суду від 22 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Крім того, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи у його відсутність від нього не надходило.
Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Правом на подання письмових пояснень не скористався.
Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане 16 лютого 1990 року Жовтневим відділом РАЦСу міста Кривого Рогу, актовий запис № 218 від 16 лютого 1990 року (а.с.14).
07 грудня 2002 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження, що видане 07 грудн 2002 року Виконавчим комітетом Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 16 від 07 грудня 2002 року. Після реєстрації шлюбу змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 (а.с.12).
Згідно договору купівлі-продажу від 22 листопада 2003 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_10 купив 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округ Герасимовою Л.С. за № 5724 (а.с.8).
Згідно договору купівлі-продажу від 22 листопада 2003 року, ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_12 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округ Герасимовою Л.С. за № 5722 (а.с.9).
Згідно Витягу № 2306278 від 16 грудня 2003 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Криворізьке бюро технічної інвентаризації, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по частці кожному (а.с.10).
За рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 24 липня 2006 року (а.с.13).
З довідки Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради Криворізьке бюро технічної інвентаризації № 183948 від 11 грудня 2020 року, вбачається, що в КП ДОР Криворізьке БТІ згідно архівної справи право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстроване на ім`я ОСОБА_6 (у шлюбі ОСОБА_8 ) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30 листопада 1995 року Виробничим об`єднаням Кривбасруда ШУ Октябрське згідно розпорядження № 678 від 28 листопада 1995 року; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 лютого 2000 року Першою криворізькою державною нотаріальною конторою, в.о. Другої криворізької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-558. Згідно договору купівлі-продажу від 22 листопада 2003 року 1/3 частка квартири відчужена (а.с.6).
Згідно відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 489564 від 13 березня 2024 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 листопада 2003 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. за № 5722 (а.с.21).
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Враховуючи, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі 22 листопада 2003 року, до набрання чинності СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей КпШС України.
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
У статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Так, наданими позивачем доказами доведено, що частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 є особистим майном позивача, оскільки придбана за її особисті кошти, отримані від попередньої реалізації власної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачем вказаного не спростовано та не надано суду доказів того, що він брав участь у придбанні цієї квартири.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,220 грн.
Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-83, 141, 223, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю задовольнити.
Визнати частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Повний текст рішення складено та підписано 05 липня 2024 року.
Суддя: М.Д. Власенко