Справа № 183/7125/19
№ 2/183/52/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2024 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

12 листопада 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 24 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 300,00 грн., з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, надав ОСОБА_2 кредит у зазначеному вище розмірі, однак останній в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачувала кредит та відсотки за користування кредитом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер.

Позивачем на виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України, направлена претензія кредитора до Новомосковської державної районної нотаріальної контори Дніпропетровської області та відповіддю державного нотаріуса Крутько Л.П. від 13 травня 2017 року за вих. № 960/02-14 Банку повідомлено, що претензію кредитора буде доведено до відома спадкоємців померлого ОСОБА_2 .

В той же час, позивач вважає, що спадкоємцем померлого ОСОБА_2 є відповідач ОСОБА_1 , оскільки на момент смерті спадкодавця проживали разом за однією адресою, що підтверджується відміткою в паспорті позичальника та відповідача.

22 липня 2019 року відповідачу ОСОБА_1 , як спадкоємцю, Банком було направлено лист-претензію щодо задоволення вимог кредитора за кредитним договором в повному обсязі, проте ніяких дій зі сторони останнього здійснено не було.

За наведених вище обставин, позивач посилається на те, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, в тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника, спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені законом строки.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на дату смерті позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором б/н від 24 жовтня 2007 року утворилась заборгованість в розмірі 5 237,89 грн., яка з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 1 921,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 12 березня 2020 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2022 року проведення розгляду справи було змінено на загальне позовне провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У відзиві представник відповідача посилався на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просив у позові відмовити. Зокрема зазначив, що спадкодавець ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в той час як відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому відповідач ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , оскільки спадщину не прийняв та з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 протягом 6-ти місяців до нотаріуса не звертався. Крім того, позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності спадкового майна померлого ОСОБА_2 .

У відповіді на відзив представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» посилався на обставини, викладені у позові, наполягав на задоволенні вимог.

В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» не з`явився, згідно заяви просив слухати справу за його відсутності, вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи у їх відсутність, вимоги не визнали, з підстав викладених у відзиві.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2007 року ОСОБА_2 підписав заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої останній отримав кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та виявив бажання встановити йому кредитний ліміт на карту № НОМЕР_1 . Заява містить розмір базової процентної ставки 1,9% на місяць та 1% комісії. Проте, в заяві відсутні відомості про розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штрафу за порушення строків платежів.

У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч. 1, 527 ч. 1, 530 ч. 1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч. 1, 612 ч. 1 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як встановлено вище, 24 жовтня 2007 року ОСОБА_2 підписав заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якоїостаннійотримав кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та виявив бажання встановити йому кредитний ліміт на карту № НОМЕР_1 . Заява містить розмір базової процентної ставки 1,9% на місяць та 1% комісії. Проте, в заяві відсутні відомості про розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штрафу за порушення строків платежів.

На підтвердження своїх позовних вимог Банк надав суду в якості доказу розрахунок заборгованості за кредитним договором № б/н від 24 жовтня 2007 року, проведений позивачем станом на 31 травня 2015 року та станом на 15 серпня 2019 року, який охоплює період починаючи з 19 листопада 2007 року.

Згідно довідки про видані кредитні картки вбачається, що 21 травня 2012 року позичальнику ОСОБА_2 було видано кредитну картку № НОМЕР_1 , зі строком дії до 05/15, яка неодноразово перевипускалась, зі строком дії останньої до 02/20. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку.

Крім того, з до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, а також виписки за договором вбачається, що 19 листопада 2007 року ОСОБА_2 кредитний ліміт в сумі 800,00 грн. Банком було встановлено19 листопада 2007 року на стартовий картковий рахунок № НОМЕР_1 (кредитну картку), який Банком поступово збільшувався та 31 січня 2017 року становив 5 300,00 грн., а вже 02 серпня 2018 року був зменшений до 0,00 грн.

Зазначені обставини узгоджуються з випискою по картковому рахунку позичальника ОСОБА_2 станом на 17 квітня 2020 року.

Так, судом встановлено, що заборгованість позичальника ОСОБА_2 станом на 15 серпня 2019 складає 5 237,89 грн., що становить заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 29 листопада 2016 року, виданого виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, 27 листопада 2016 в селі Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області у віці 28 років помер ОСОБА_2 , актовий запис № 62 від 29 листопада 2016 року.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є батьком померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про народження ОСОБА_2 № 10 від 07 квітня 1988 року.

Встановлено, що 24 квітня 2017 року позивачем на виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України, направлена претензія кредитора до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області.

Спадкова справа № 133/2017 заведена 12 травня 2017 року Новомосковською районною нотаріальною контрою Дніпропетровської області згідно заяви позивача АТ КБ «ПриватБанк», (номер у спадковому реєстрі 60632609), що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 59916548 від 27 березня 2020 року.

Згідно відповіді державного нотаріуса Крутько Л.П. від 13 травня 2017 року за вих. № 960/02-14 позивачу повідомлено, що у разі звернення спадкоємців ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявами про прийняття спадщини, претензія кредитора буде доведена до їх відома.

Так, з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємці після смерті позичальника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявами про прийняття або відмову в прийнятті спадщини до Новомосковської районної нотаріальної контори Дніпропетровської області не зверталися. Відомості щодо видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті спадкодавця відсутні.

Суд зауважує, що спадкова справа не містить відомостей адреси проживання спадкодавця ОСОБА_2 на момент його смерті, а також відомості про проживання з ним відповідача ОСОБА_1 та інших осіб на дату смерті спадкодавця.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» у позові посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , оскільки на момент смерті спадкодавця проживав разом з ним за однією адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті позичальника та відповідача.

22 липня 2019 року відповідачу ОСОБА_1 , як спадкоємцю, Банком було направлено лист-претензію щодо задоволення вимог кредитора за кредитним договором в повному обсязі, що підтверджується реєстром згрупованих поштових відправлень, проте докази отримання останнім вимоги в матеріалах справи відсутні, а тому суд не вбачає підстав вважати, що відповідач був належним чином повідомлені про задоволення вимоги кредитора.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми закону.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3, 4 ст. 1268 та в ст. 1269 ЦК України.

Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Водночас, суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Системне тлумачення ст.16та ч. 2 ст.1282 ЦК Українидозволяє зробити висновок, що: -по-перше, норма ч. 2ст. 1282 ЦК Україниє спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; -по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).

Тобто, аналіз ч. 2ст.1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку.

Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно.

Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем претензії кредитора, а тому про її наявність останній повідомлений не був.

За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2ст. 1282 ЦК України.

Посилання представника позивача на наявність відміток в паспорті відповідача, який був зареєстрований разом із спадкодавцем за однією адресою на момент його смерті, а тому вважається спадкоємцем, судом не приймаються до уваги з огляду на таке.

Так, як вже було встановлено, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є батьком померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про народження ОСОБА_2 № 10 від 07 квітня 1988 року.

В той же час, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в той час як спадкодавець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та проживав на день смерті один за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 06 березня 2020 року за вих. № 285.

Зокрема спадкова справа, заведена після смерті ОСОБА_2 не містить відомостей щодо звернення відповідача ОСОБА_1 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, крім того в матеріалах справи відсутні докази щодо маси спадкового майна померлого та його вартості.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимоги Банку безпідставні та необґрунтовані, оскільки пред`явлені до відповідача ОСОБА_1 який не вступив у спадщину.

Інші доводи позивача суд не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог банку, оскільки вони необґрунтовані та належними доказами не підтверджені.

Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати в розмірі 1 921,00 грн. покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Судові витрати покласти на позивача - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

Учасники справи:

- позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, вул. Грушевського, 1д;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 21 березня 2024 року.

Суддя Д. І. Городецький