Справа № 125/194/14-ц
Провадження № 22-ц/801/1341/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Питель О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 рокуСправа № 125/194/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 01 квітня 2024 року у м. Бар суддею цього суду ОСОБА_2 , дата складання його повного тексту 08 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 19 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Просто Фінанс» (далі - ТОВ «Просто Фінанс») був укладений кредитний договір № 7, відповідно до якого зазначене товариство надало відповідачу кредит у розмірі 45 980 грн., а останній зобов`язався у порядку та на умовах, що визначені кредитним договором повертати кредит, сплачувати проценти, неустойку та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком платежів.

18 травня 2012 року між ТОВ «Просто Фінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «Просто Фінанс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги до позичальників, у тому числі за вказаним вище кредитним договором.

На порушення умов кредитного договору та приписів цивільного законодавства відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у результаті чого у нього станом на 10 січня 2014 року утворилась заборгованість, яка складається із простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 41 208,67 грн., за відсотками - 17 169,47 грн., за комісією - 3 562,45 грн., штрафу - 2 946,86 грн., а всього у сумі 64 888,45 грн.

29 серпня 2014 року заочним рішенням Барського районного суду Вінницької області зазначений позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 64 888,45 грн.

19 лютого 2024 року ухвалою Барського районного суду Вінницької області заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, указане заочне рішення скасовано.

01 квітня 2024 року рішенням Барського районного суду Вінницької області позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у сумі 62 138,81 грн., з яких: 41 208,67 грн. - це заборгованість за кредитом, 14 879,63 грн. - це заборгованість за відсотками, 3 103,65 грн. - це заборгованість за комісією, 2 946,86 грн. - штраф.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема скаржник вказує на те, що долучені позивачем докази до позову подані ним всупереч ч. 5 ст. 95 ЦПК України, бо не засвідчені належним чином; відповідача про відступлення права вимоги не повідомляли, копію договору відступлення права вимоги не надсилали та такий договір у справі відсутній; позивач не має право надавати фінансові послуги з огляду на відсутність у нього ліцензії.

Представник позивача у поданому відзиві на апеляційну скаргу вказує, що вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. У ньому він зазначає, що договором кредиту не було визначено обов`язку кредитора повідомляти боржника про заміну сторони у зобов`язанні; ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою установою, яка має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Просто Фінанс» було укладено кредитний договір № 7, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 45 980 грн. для придбання у ТОВ «РосАвто» транспортного засобу. Сторони погодили істотні умови кредитного договору: строк погашення кредиту - до 10 вересня 2013 року, розмір процентів за користування кредитом - 10,99 % річних від непогашеної суми кредиту, разової комісії за надання кредиту - 1,5 % від початкової суми кредиту, щомісячної комісії за управління кредитом - 0,25 %. Сторони погодили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань щодо сплати щомісячних платежів згідно з умовами цього договору, кредитодавець має право вимагати від позичальника сплати кредитодавцю неустойки (штрафу) у розмірі 20 % від повної суми щомісячного платежу, зобов`язання зі сплати якого порушено позичальником. Кредит надається шляхом перерахування усієї суми кредиту відповідно до цільового призначення на банківські рахунки, вказані позичальником у письмовій заяві, наданій кредитодавцеві (а. с. 6-8).

19 вересня 2008 року ОСОБА_1 своїм підписом у заяві засвідчив, що переказ коштів у розмірі 45 980 грн. вважає належним отриманням ним кредиту.

Згідно платіжного доручення від 22 вересня 2008 року №000000158М ТОВ «Просто Фінанс» перерахувало на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , грошові кошти у вказаному розмірі.

Відповідно до графіку платежів (додатку № 1 до кредитного договору), який підписано сторонами кредитного договору, сума кредиту становила 45 980 грн., а кількість платіжних періодів - 60. ОСОБА_1 щомісячно за договором мав сплачувати по 1 114,44 грн., лише першого місяця - 1 804,14 грн.

18 травня 2012 року між ТОВ «Просто Фінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «Просто Фінанс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги до позичальників, у тому числі за кредитним договором № 7 від 19 вересня 2008 року, а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу кредитора у даних правовідносинах, на підтвердження чого у матеріалах справи міститься витяг із цього договору.

З метою досудового врегулювання спору, позивач 24 липня 2013 року надсилав відповідачеві письмову вимогу про повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та штрафу у зв`язку із порушенням умов договору. Однак заборгованість відповідачем не було сплачено.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 10 січня 2014 року ОСОБА_1 мав заборгованість перед позивачем у розмірі 64 888,45 грн, яка складається із простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 41 208,67 грн., за відсотками - 17 169,47 грн., за комісією - 3562,45 грн., штрафу - 2946,86 грн. (за період з 19 вересня 2008 року по 10 січня 2014 року ).

Статус ТОВ «Кредитні ініціативи» як фінансової установи підтверджується наданими позивачем копіями документів: свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Кредитні ініціативи» від 22 вересня 2008 року, додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, згідно з яким позивач має право здійснювати послуги з фінансового лізингу, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів, надання поручительства, надання гарантій, факторинг; статуту ТОВ «Кредитні ініціативи», довідки з ЄДРПОУ.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст. ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Відповідно до ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року за наслідком розгляду справи № 910/19199/21.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що ТОВ «Кредитні ініціативи» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги по кредитним договорам, зокрема у зобов`язанні, яке виникло з кредитного договору № 7 від 19 вересня 2008 року, за умовами якого відповідач отримав у кредит зазначений розмір коштів, укладаючи указаний кредитний договір, сторони узгодили усі умови кредитування у письмовій формі, відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості,дійшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Твердження скаржника про те, що долучені позивачем докази до позову подані ним всупереч ч. 5 ст. 95 ЦПК України, бо не засвідчені належним чином, не впливає на розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» та який обґрунтовано стягнув суд першої інстанції у своєму рішенні.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом на підтвердження факту видачі кредитних коштів ОСОБА_1 , який не заперечує цього.

Таким чином, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (ст. 629 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», який зводиться до обґрунтованості вимог позову у разі, коли стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача.

Посилання скаржника у скарзі на те, що про відступлення права вимоги його не повідомляли, копію договору відступлення права вимоги не надсилали та такий договір у справі відсутній, не береться до уваги судом з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, кредитним договором від 19 вересня 2008 року не було визначено обов`язку кредитора повідомляти боржника про заміну сторони у зобов`язанні. А відсутність самого договору відступлення права вимоги при наявності витягу із нього не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, відповідач не надав жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що такий договір не укладався.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має право надавати фінансові послуги з огляду на відсутність у нього ліцензії не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке.

22 вересня 2008 року ТОВ «Кредитні ініціативи» внесено до Державного реєстру фінансових установ та воно отримало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 15 вересня 2011 року серії ФК №214 (а. с. 16). Згідно додатку до цього свідоцтва (а. с. 17) дана фінансова установа має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів, надання поручительств, надання гарантій, факторинг.

Крім того, у іншій справі (№ 727/1821/16-ц), де учасником справи є також ТОВ «Кредитні ініціативи», Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року вказав: « ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою установою, має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «АКПІБ» був укладений договір відступлення права вимоги, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу».

Таким чином, наведене у повній мірі спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди з висновками суду.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині не оскаржувалось, а тому в силу вимог ст. 367 ЦПК України не переглядалось.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Барського районного суду Вінницької області від 01 квітня 2024 року - без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді О. С. Панасюк

О. Ю. Береговий