ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1033/20 Номер провадження 22-ц/814/242/24Головуючий у 1-й інстанції Куц Т. О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кириченко Галини Володимирівни

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 липня 2022 року у складі судді Куц Т. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що 03.04.2020 за договором купівлі-продажу, укладеним із ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Коваленком В. В. та зареєстровано в реєстрі за № 590, він набув у приватну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у якій зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідачі не мають жодних майнових та немайнових прав на вказану квартиру, фактично проживають у квартирі АДРЕСА_2 частина якої належить ОСОБА_1 на праві власності. Тобто, ОСОБА_1 має у власності житло, яким фактично і користується разом з донькою, але надає суду недостовірну інформацію про те, що спірна квартира є єдиним житлом, право користування якою набуто її донькою.

Посилаючись на те, що згідно з довідкою № 20-22/3443 від 02.04.2020 у належній йому на праві власності квартирі зберігається реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_1 , яка оспорює також право на проживання у спірній квартири своєї неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , що створює йому перешкоди у користуванні власним майном, позивач просив суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із припиненням права власності особи, членами сім`ї якої вони були.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Кириченко Г. В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом невірно застосовано норми статті 19 СК України, оскільки в матеріалах справи відсутній будь-який висновок органу опіки та піклування з приводу спору, а вирішення судом спору за відсутності висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є суттєвим порушенням вимог чинного законодавства.

Вказує, що відповідачі є колишньою невісткою та онукою попереднього власника спірної квартири та після фактичного припинення шлюбних відносин з сином власника квартири у зв`язку з неможливістю спільного проживання 15.02.2019 залишили дану квартиру і з того часу проживають в квартирі АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить матері відповідача - ОСОБА_5 .

Зазначає, що на дату подання апеляційної скарги спір у справі № 534/1855/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення не вирішений.

Крім того, 02.04.2020 неповнолітня ОСОБА_3 , якій ІНФОРМАЦІЯ_3 виповнилося 14 років, на прохання своєї баби ОСОБА_4 подала до ЦНАП Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області заяву про зняття з реєстрації її місця проживання за адресою спірної квартири та реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 , в якій не проживала та не мала наміру проживати, оскільки вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_7 , який фактично надавав послуги ріелтора з виписки ОСОБА_3 зі спірної квартири та оформлення договору купівлі-продажу квартири.

Також вказує, що ОСОБА_1 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 набули право користування спірним житлом на законних підставах, як члени сім`ї колишнього власника квартири ОСОБА_4 , а тому визнання їх такими, що втратили право користування у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, оскільки зазначення у договору купівлі-продажу від 03.04.2020 щодо відсутності прав на неї у неповнолітньої дитини ОСОБА_3 і того, що вона не надана в користування наймачам (орендарям) не відповідало дійсності та було достовірно відомо позивачу.

Вважає, що дії колишнього власника квартири ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_2 були недобросовісними та спрямованими на позбавлення їх права користування житлом.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 залишила спірну квартиру разом з своєю матір`ю ОСОБА_1 у лютому 2019 року будучи малолітньою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Костянецький А. Г. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Коваленком В. В. за реєстровим номером № 590, позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 51882267 від 03.04.2020 того ж дня право власності позивача на спірну квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 36176413 (а. с. 8-12).

До її відчуження, спірна квартира належала продавцю ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу ВАМ № 799580, посвідченого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Полтавської області Коваленком В. В. 08.08.2003 за реєстровим номером 3739.

Згідно довідки сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Житлового відділу Департаменту економічного розвитку та ресурсів Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області № 20-22/3443 від 02.04.2020 у вказаній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_1 (а. с. 13).

Відповідно до листа житлового відділу сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб № 20-22/7183 від 28.07.2020 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 (а. с.23).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 214883953 від 03.07.2020 вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 6-7).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року, у справі № 534/856/20 визнано незаконними рішення органу реєстрації виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області в особі Сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб житлового відділу департаменту економічного розвитку та ресурсів виконкому Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області від 02.04.2020 про зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з вибуттям за адресою: АДРЕСА_4 , та рішення від 02.04.2020 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 .

Зобов`язано орган реєстрації - виконавчий комітет Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області сформувати і внести дані про скасування зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 , проведеної 02.04.2020 до реєстру територіальної громади; сформувати інформацію про скасування зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою для її передачі до Єдиного державного демографічного реєстру.

Зобов`язано орган реєстрації - виконавчий комітет Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області сформувати і внести дані про скасування зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 , проведеної 02.04.2020 до реєстру територіальної громади; сформувати інформацію про скасування зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою для її передачі до Єдиного державного демографічного реєстру.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.03.2021 та постанову Полтавського апеляційного суду від 12.08.2021 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 відмовлено у зв`язку з відсутністю порушення її прав відповідачем - виконавчим комітетом Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області (а. с. 149-153).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі набули право користування спірною квартирою за згодою попереднього власника ОСОБА_4 , як колишні члени її сім`ї, та із втратою особою, членом сім`ї якої вони були, права власності на спірне житлове приміщення припинилося й право користування відповідачами вказаним житлом. Оскільки позивач є новим власником квартири, який не давав згоди на користування нею відповідачам, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного суду з висновками суду першої інстанції погоджується та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном визначено у статтях 401-406 ЦК України.

Так, частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої статті 406 ЦК України).

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (частини друга, четверта статті 406 ЦК України).

Право члена сім`ї власника житла на користування цим житлом, встановлене статтею 405 ЦК України, визначається фактом проживання члена сім`ї разом із власником житла.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2023 року в справі № 522/16228/19-ц (провадження № 61-20948св21) вказано, що аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

В даній справі, встановивши, що ОСОБА_2 , як новий власник спірної квартири, не давав згоди на користування належним йому житлом відповідачам, які із втратою права власності на це житло попереднім власником - ОСОБА_4 , зі згоди якої вони вселилися у спірну квартиру, втратили свої права, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

При цьому суд дав належну оцінку заявлених позивачем вимог на предмет втручання у право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, що його встановлено статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та дійшов обґрунтованого висновку, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом, є законним та пропорційним, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки між сторонами не існувало домовленостей щодо проживання відповідачів у належній позивачеві квартирі та відповідачі фактично забезпечені іншим житлом у квартирі АДРЕСА_3 , у якій вони наразі проживають та співвласниками якої є ОСОБА_1 та її батьки.

Доводи апеляційної скарги щодо недобросовісності сторін договору купівлі-продажу при відчуженні спірної квартири попереднім власником ОСОБА_4 позивачеві ОСОБА_2 є безпідставними та не знайшли свого підтвердження наданими по справі доказами.

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлена судом.

Статтями 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладено на сторони. Кожна сторона повинна довести суду обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявність невирішеного спору у справі № 534/1855/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, провадження у якій було зупинено ухвалою Комсомольського міського суду від 09 березня 2023 року до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі № 534/1033/20, яка переглядається апеляційним судом, не свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 було вчинено на шкоду правам та інтересам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Наявність такого спору не обмежує власника житла у своєму праві вільно, на власний розсуд здійснювати свої цивільні права, у тому числі розпоряджатись своїм майном, і якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (стаття 12 ЦК України). Тобто недобросовісне здійснення власником своїх прав щодо спірного житла є предметом доказування у справі, що вимагає надання суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, тоді як доводи апелянта ґрунтуються лише на припущеннях.

Оспорювання ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 з огляду на презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) також не є підставою для відмови у захисті прав нового власника житла, які гарантовані як нормами національного законодавства України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права особи мирно володіти своїм майном.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року залишено без змін рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року у справі № 534/552/20, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020.

Таким чином правомірність набуття позивачем ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру не спростована відповідачем та таке право підлягає судовому захисту у спосіб усунення відповідних перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом визнання осіб, які вселилися у спірне житло за згодою колишнього власника квартири, такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо порушення прав неповнолітньої ОСОБА_3 та недотримання при розгляді справи вимог статті 19 СК України також відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22), передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

У цій справі при вирішенні позову ОСОБА_2 орган опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області приймав участь, проте не надав на запит суду висновок щодо розв`язання спору в частині доцільності визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи неможливість надання висновку тим, що спір виник не між батьками дитини, а її законні інтереси захищаються відповідно до статті 154 СК України.

Проте, відсутність у справі висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не є перешкодою для розгляду та вирішення справи судом, оскільки не вчинення захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у судовому захисті порушених прав позивача, що не може ставитися у залежність від здійснення владними органами своїх повноважень.

Крім того, як встановлено Верховним Судом у справі № 534/856/20 (провадження № 61-14916св21), на підставі її заяви, поданої до реєстраційного органу - виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 02.04.2020 була знята з реєстраційного обліку місця проживання у спірній квартирі та зареєструвала своє місце проживання за іншою адресою. Тобто на час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 03.04.2020 вона не пов`язувала місце свого проживання зі спірною квартирою, а відтак підстав стверджувати про порушення прав неповнолітньої у зв`язку з відчуженням квартири попереднім власником ОСОБА_4 , внаслідок чого відповідачі втратили право користування спірним житлом, немає.

За наведених обставин колегія суддів залишає апеляційну скаргу представника відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кириченко Галини Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна