головуючий у суді І інстанції Журибеда О.М.
провадження № 22-ц/824/5274/2024
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» - Воропай Тетяни Іванівни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс») у липні 2023 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь:

- заборгованість за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року на підставі кредитного договору від 23 серпня 2012 року №R7ВУ у розмірі 36 822,26 грн, яка складається з 3 % відсотків річних у розмірі 9 868,23 грн та інфляційних втрат у розмірі 26 954,03 грн;

- стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи.

На обґрунтування позовних вимог ТОВ «ФК «Поліс» посилалося на те, що 23 серпня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №R7В, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 100 000грн під 24,5 % річних на строк до 23 серпня 2017 року.

У подальшому 22 грудня 2015 року між банком та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 221215нв та додаткову угоду № 1 від 04 квітня 2016 року до цього договору, згідно з умовами яких банк відступив право вимоги за кредитним договором позивачу.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 125 432,94 грн.

ТОВ «ФК «Поліс» 28 вересня 2019 року отримало виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. та зареєстрований в реєстрі за № 738, згідно з яким заборгованість за період з 22 грудня 2015 року до 24 вересня 2019 року становить 124 544,47 грн.

За вказаним виконавчим було відкрито виконавче провадження № 60815964, в межах якого на користь позивача було стягнуто заборгованість у розмірі 15 885,94 грн.

Не погоджуючись із вказаним виконавчим написом, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, розгляд якого триває.

Відповідач, як боржник, не виконав зобов`язання, тому кредитний договір не вважається припиненим, а кредитне зобов`язання є діючим на час подання позовної заяви.

Отже, у позичальника існує прострочена заборгованість, на яку кредитор має право нарахувати 3% річних та інфляційні втрати на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Поліс».

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,представник ТОВ «ФК «Поліс» - Воропай Т.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції застосував норму матеріального права, а саме пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України, яка не підлягала застосуванню, оскільки цивільні відносини щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат врегульовані статтями 257, 261, 625 ЦК України.

Правовідносини за пунктом 4 частини першої статті 602 ЦК України не є подібними за змістом до правовідносин, що виникають із статті 625 ЦК України.

Суд також не врахував останню практику Верховного Суду щодо застосування положень статті 625 ЦК України, викладену у постанові від 23 лютого 2023 року у справі № 911/3025/21, згідно з якою вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Висновок суду першої інстанції про те, що кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги є помилковим, оскільки відповідно до статей 15, 16, 625 ЦК України та статей 4,5 ЦПК України товариство вільне у виборі способу захисту своїх майнових прав, в той час як суд вказав на обов`язок разом із вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат також заявити вимогу про стягнення основної суми боргу за кредитним договором.

Судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 286/3536/20, які не є подібними до спірних правовідносин.

Не погоджуючись із апеляційною скаргою, представник ОСОБА_1 - адвокат Пилипець А.Ю. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що Святошинський районний суд міста Києва рішенням у справі № 759/8012/23 визнав виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є. М. від 28 вересня 2019 року № 9738 таким, що не підлягає виконанню з підстав того, що така заборгованість не була безспірною.

Позивач не звертався до суду з позовом про стягнення основної суми заборгованості з відповідача та не отримав рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18), від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17 (провадження № 61-13338св20), від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20 (провадження № 61-18895св20), від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц (провадження № 61-17638св21), натуральним є те зобов`язання, яке не може бути захищене в судовому (примусовому) порядку; положення статті 625 ЦК України не можуть застосовуватися до натурального зобов`язання (те, яке не захищене в судовому (примусовому) порядку).

Якщо позивач не звернувся у межах трирічного строку з вимогою про стягнення кредитної заборгованості то позовна давність за кредитним договором спливла, а правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральні зобов`язання (постанова Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 409/129/20).

Оскільки кредитор пропустив строк звернення до суду з вимогою до боржника про стягнення основного боргу, три проценти річних не можуть бути нараховані у зв`язку з їх безпідставністю. Кредитор не має права на зарахування трьох процентів річних на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому порядку).

За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 23 серпня 2021 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №R7В, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 100 000грн зі сплатою 24,5 % річних або в іншому розмірі, передбаченому цим договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 23 серпня 2017 року.

22 грудня 2015 року між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №221215нв,згідно з умовами якого банк відступив товариству право вимоги за оспорюваним кредитним договором.

У подальшому між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» у межах договору відступлення права вимоги було укладено додаткову угоду №1 від 04 квітня 2016 року до договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №221215нв від 22 грудня 2015 року.

28 вересня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. за заявою позивача був виданий виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №9738, згідно з яким запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «ФК «Поліс» та стягнути з ОСОБА_1 за період з 22 грудня 2015 року до 24 вересня 2019 року включно суму у розмірі: 49 348,07 - сума основного боргу за кредитом; 50 145,77 грн - сума простроченого основного боргу за кредитом; 24 900,63 грн - сума прострочених процентів; 150 грн - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 124 544,47 грн.

Виконавчий напис було пред`явлено до виконання, зокрема, було відкрите виконавче провадження НОМЕР_1, в межах якого з відповідача на користь позивача було стягнуто грошові кошти в сумі 15885,94 грн.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Пилипець А.Ю. у квітні 2023 року подав до Святошинського районного суду міста Києва позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих коштів.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року у справі № 759/8012/23позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК«Поліс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Табінський О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих коштів задоволено.

Виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. від 28 вересня 2019 року за № 9738 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК«Поліс» заборгованості за кредитним договором № R7В від 23 серпня 2012 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 у розмірі 124 544,47 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з ТОВ «ФК«Поліс» на користь ОСОБА_1 суму безпідставно набутих коштів у розмірі 15 885,94 грн.

Стягнуто з ТОВ «ФК«Поліс» судовий збір у розмірі 1 073 грн на користь держави Україна.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла таких висновків.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не може погодитись з доводами скаржника, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Як передбачено частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

ТОВ «ФК «Поліс», звертаючись до суду з позовом, просило стягнути з ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року та інфляційні втрати у розмірі 26 954,03 грн; які нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором настав 23 серпня 2017 року.

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Як правильно зазначив суд першої інстанції позовна давність щодо стягнення боргу за кредитним договором спливла, звернення позивача до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису та судові процеси зі скасування вказаного виконавчого напису, ніяким чином не перешкоджали позивачу звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості у загальному порядку, тому, як наслідок, правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення, оскільки ТОВ «ФК «Поліс» звернулося до суду коли строк дії кредитного договору закінчився 23 серпня 2017 року, тому позовна давність щодо стягнення боргу за кредитним договором спливла, а правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

Оскільки кредитор пропустив строк звернення до суду з вимогою до боржника про стягнення основного боргу, 3 % річних та індекс інфляції не можуть бути нараховані у зв`язку з їх безпідставністю. Кредитор не має права на нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому порядку).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 409/129/20 (провадження № 61-1063св21) та від 05 липня 2022 року у справі № 686/13080/20 (провадження № 61-2365св23).

Доводи апеляційної скарги про неврахування місцевим судом останньої практики Верховного Суду щодо застосування положень статті 625 ЦК України, викладеної у постанові від 23 лютого 2023 року у справі № 911/3025/21, не заслуговують на увагу, з таких підстав.

Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2023 року у справі № 911/3025/21, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову, виклав висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.

Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом.

А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Враховуючи викладене, висновки у зазначеній справі і у справі, що переглядається, є різними, оскільки предметом розгляду справи № 911/3025/21 були вимоги про стягнення основного боргу, 3 % річних та інфляційних втрат.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» - Воропай Тетяни Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська