КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/2747/22 Головуючий у І інстанції - Шевчук А.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7292/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Гуля В.В.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом, в якому просили стягнути на їх користь з відповідача заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 28 273,37 грн та 200 000 грн моральної шкоди, а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначали, що 08 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено терміном на 1 рік (до 08 червня 2019 року) договір оренди житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на час укладення договору була дружиною ОСОБА_2 та вони проживали разом зі своїми дітьми у орендованому житловому приміщенні.

07 червня 2018 року ОСОБА_1 оплатила наперед 15 016 грн, з яких 6 516 грн - оренда за частину місяця та 8 500 грн - заставна сума.

Посилалися на те, що вони з дітьми заселилися у квартиру 08 червня 2018 року в день підписання договору та проживали там до 04 березня 2019 року, при цьому ОСОБА_3 без заперечень регулярно отримував на банківську карту грошові кошти за оренду квартири, в тому числі 01 березня отримав орендну плату за вказаний місяць.

Не дивлячись на отримання орендної плати за березень місяць, 04 березня 2019 року ОСОБА_3 спільно з групою невідомих осіб, протиправно, застосовуючи фізичну силу, демонтуючи вхідні двері до квартири примусово увірвалися та виселили ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх дітей в опалювальний сезон з орендованої квартири.

Вказували, що у зв`язку з виселенням з орендованої квартири сторони змушені були негайно заселятися в інше майно, місячна орендна плата за яке була більшою і складала 11 500 грн замість 8 500 грн.

За викладених обставин позивачі вважали, що ОСОБА_3 їм заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 28 237,37 грн.

Розмір матеріальної шкоди позивачі обрахували, як залишок неповернутої суми заставної 7 600 грн (8 500 грн - 900 грн = 7 600 грн) за договором оренди, до якої додано суму 20 673,37 грн, що є різницею переплаченої суми оренди за новим договором оренди.

Крім того, позивачі вказували, що відповідач разом зі своєю дружиною та її матір`ю чинили психологічний тиск на співпозивачів та їх дітей.

За твердженням позивачів, приниження їх честі та гідності, душевні страждання та переживання, перенесений фізичний біль є підставою для відшкодування моральної шкоди, яку позивачі оцінили у розмірі 200 000 грн.

На підставі викладеного, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 грн.

Не погоджуючись з указаними рішенням та додатковим рішенням, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Уважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У мотивування скарги зазначає, що відповідачем завдано позивачам матеріальної та моральної шкоди через порушення відповідачем права на недоторканість житла та через незаконне виселення позивачів та їх малолітніх дітей із орендованого житлового приміщення.

Зауважує, що у матеріалах справи містяться фото, відео, на яких зафіксовано заподіяння ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди позивачам, на які суд першої інстанції не звернув уваги.

Уважає, що оскільки основне рішення суду першої інстанції є неправомірним, тому і додаткове рішення підлягає скасуванню.

13 лютого 2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, а також стягнути з позивачів на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження не лише розірвання договору оренди у односторонньому порядку ОСОБА_3 , але й заподіяння шкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наявності протиправної поведінки і винних дій відповідача ОСОБА_3 та причинного зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Як зазначено позивачами, 08 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено терміном на 1 рік (до 08 червня 2019 року) договір оренди житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на час укладення договору була дружиною ОСОБА_2 та вони проживали разом зі своїми дітьми у орендованому житловому приміщенні.

В суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_3 підтвердив факт укладення з ОСОБА_2 договору оренди квартири АДРЕСА_1 та виконання сторонами умов цього договору.

При цьому, відповідачем не заперечувалась правомірність цього договору.

Таким чином, між орендодавцем ОСОБА_3 та орендарем ОСОБА_2 , як сторонами договору, виникли правовідносини з договору оренди із взаємними правами та обов`язками визначеним умовами цього договору.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 посилалися на те, що ОСОБА_3 своїми протиправними діями з виселення позивачів та їх дітей з орендованої квартири завдано їм матеріальної та моральної шкоди. Розмір матеріальної шкоди позивачі обрахували, як залишок неповернутої суми заставної 7 600 грн (8 500 грн - 900 грн = 7 600 грн) за договором оренди, до якої додано суму 20 673,37 грн, що є різницею переплаченої суми оренди за новим договором оренди.

У відповідності до статті 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Порядок укладення, форма, предмет, обов`язки, правила розірвання договору найму житла визначені Главою 59 «Найм (оренда) житла», Розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» ЦК України.

За правилами статті 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 6 «Термін дій, порядок продовження і припинення Договору» п. 6.2 дає можливість дострокового розірвання договору і зміни його умов з ініціативи будь-якої з його сторін, з повідомленням про це іншої сторони не менше ніж за 1 (один) місяць до початку зазначеного числа оплати чергового місяця оренди. Також Частина 9 «Дострокове розірвання договору» регламентує право сторін у односторонньому порядку розірвати договір оренди, в тому числі орендодавцем п. 9.10. у разі затримки чергового платежу без підтверджених документально поважних причин.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 зазначеної статті зазначає, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

У відповідності до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями, бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальною підставою застосування цих статей до правовідносин із відшкодування шкоди є відсутність договірних відносин між завдавачем шкоди та потерпілим.

Загальне правило коментованої статті встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду).

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди і відсутність будь-якого елементу складу цивільного правопорушення є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 22 ЦК України (відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди) збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру, причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками.

До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення.

При цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач незаконно виселив позивачів з орендованої квартири, як і не доведено того, що діями відповідача позивачам було завдано будь-якої шкоди.

Внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості конкретної особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення.

Також, не є підтвердженням винуватості ОСОБА_3 у вчиненні неправомірних дій звернення із заявою позивача до правоохоронних органів та відповідь Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві від 29 січня 2019 року про наявність між вказаними особами цивільно-правових відносин.

Місцевим судом правильно не взято до уваги ксерокопії фотозображень, відео без зазначення дати, часу та місця їх здійснення, носія, пристрою фіксації, ідентифікації осіб, без відомостей про порядок та правомірність їх одержання.

Окрім того, суд першої інстанції правильно зауважив, що позивачі безпідставно ототожнюють договірні та деліктні правовідносини, заявляючи також вимоги про стягнення з відповідача на їх користь витрат за новим договором оренди, помилково вважаючи такі витрати збитками.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження не лише розірвання договору оренди у односторонньому порядку ОСОБА_3 , але й заподіяння шкоди позивачам, наявності протиправної поведінки і винних дій відповідача та причинного зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Як на підставу для скасування додаткового рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року ОСОБА_1 посилалася виключно на те, що основне рішення є незаконним та необґрунтованим, будь-яких доводів по суті ухваленого додаткового рішення не зазначила.

А отже, зважаючи на вимоги апеляційної скарги, враховуючи те, що апеляційний суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року, підстави для скасування додаткового рішення відсутні.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник