П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 липня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.,

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 листопада 2023 року у складі судді Деметрадзе Т.Р., у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу стосовно стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 листопада 2023 року у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію відмовлено.

На дану ухвалу подало апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут». Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанцї дійшов до помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу, оскільки заявником у заяві про видачу судового наказу було зазначено, що ОСОБА_1 приєдналася до умов публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, шляхом фактичного споживання електричної енергії та оплати виставлених рахунків, що підтверджується доданою до вказаної заяви абонентською книжкою по особовому рахунку за № НОМЕР_1 , відкритого на боржника, зі змісту якої вбачається обсяг спожитої боржником електроенергії, а також відображено суми на оплату побутовим споживачем отриманих послуг та суми, які частково ним сплачені. Крім цього, вказує, що ч.3 ст.163 ЦПК України не передбачено надавати до заяви про видачу судового наказу докази того, що боржник проживає за адресою за якою виник борг. Звертає увагу, що посилання суду як на підставу для відмови у видачі судового наказу на положення п. 3 ч.1 ст.165 ЦПК України є помилковими, оскільки такі суперечать вимогам п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України, у відповідності до яких заявником було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з боржника заборгованості за спожиту електричну енергію.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції виходив з того, що заявником не додано належних та допустимих доказів на підтвердження утворення заборгованості саме у боржника ОСОБА_1 за оплату житлово-комунальних послуг, зокрема, заяву-приєднання до умов договору постачання електричної енергії, де вона була би зазначена споживачем, та що остання проживає за вказаною адресою, а тому, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, вважав, що у видачі судового наказу слід відмовити, оскільки заявником заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції в частині мотивів відмови у видачі судового наказу, в повній мірі не можливо, з наступних підстав.

Наказне провадження це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Статтею 163 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.

Згідно із частиною 3 статті 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» у заяві про видачу судового наказу зазначає, що боржник ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Зважаючи на спрощений порядок розгляду вимог у наказному провадженні і відсутність у боржника можливості заперечувати проти таких вимог на стадії їх розгляду судом, заява про видачу судового наказу та додані до неї документи мають містити вичерпні відомості про підстави та час виникнення у заявника права вимоги, а також її розмір.

Однак, заявником не надано належних та переконливих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є споживачем послуг заявника за адресою: АДРЕСА_1 в силу проживання за цією адресою, або як власник будинку.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» не додано належних та допустимих доказів на підтвердження утворення заборгованості саме у боржника ОСОБА_1 за оплату житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, обґрунтовуючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції як на підставу для відмови у видачі судового наказу помилково послався на положення п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України, оскільки заявником заявлено вимогу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, яка відповідає п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України.

Натомість, у даному випадку, зважаючи на те, що заявником не надано належних та переконливих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою, яка ним вказана в заяві про видачу судового наказу, чи є власником цього будинку, а отже, чи була вона споживачем комунальних послуг за цією адресою, колегія суддів вважає, що заява про видачу судового наказу не відповідає вимогам ст.163 ЦПК України, а саме до заяви про видачу судового наказу не додані документи, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, відтак наявні підстави для відмови у видачі судового наказу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Враховуючи наведене, судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у видачі судового наказу, однак помилився в частині підстав відмови, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 листопада 2023 року слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Резолютивну частину судового рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» задовольнити частково.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 листопада 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Резолютивну частину ухвали суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: