Провадження № 2/761/3086/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва

в складі

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путря Д.В.

представника позивача: ОСОБА_1

відповідача та його представника: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, у якому просив стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 269293,92 грн, проценти за користування коштами - 152710,47 грн та також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.02.2020 р. позивач надав відповідачу в борг 10000,00 дол. США, строком до 01.11.2020 р. зі сплатою 2 % на місяць, що підтверджується розпискою.

Відповідач не повернув вказані грошові кошти протягом дії договору, 25.01.2021 р. сплатив позиву 5000,00 дол. США в рахунок погашення заборгованості.

Позивач нарахував за період з 25.02.2020 р. по 25.01.2021 р. проценти в розмірі 2200,00 дол. США, а сплачені відповідачем кошти в сумі 5000,00 дол. США були зараховані в рахунок погашення процентів, а залишок суми - в рахунок погашення основного боргу.

Загальний розмір заборгованості відповідача становить 11376,00 дол. США, з яких 7200,00 дол. США - основний борг, 4176,00 дол. США - проценти нараховані з 26.01.2021 р. по 30.06.2023 р.

Позивач просив стягнути вказану суму еквівалентну у гривнях згідно офіційного курсу НБУ станом на 30.06.2023 р., що стало підставою для звернення до суду.

У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо його задоволення, підтверджує обставини отримання від позивача в борг 10000,00 дол. США. Зазначає, що кошти були повернуті в повному обсязі. Звертає увагу, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Тому, 01.11.2020 р. позивач втратив право нараховувати відсотки за договором.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач та його представник заперечив щодо задоволення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 30.10.2023 відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 27.03.2024 р. призначено по цивільній справі №761/28501/23 судову почеркознавчу експертизу почерку та підпису.

Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників, показання свідкі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 25.02.2020 р. відповідач ОСОБА_2 отримала у борг від позивача ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 10000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 01.11.2020 р., зі сплатою процентної ставки - 2% на місцяць, про що відповідачем було складено відповідну розписку.

Позивач, допитаний як свідок, пояснив суду, що з відповідачем був знайомий з 90х років, надав відповідачу в позику 10000,00 дол. США, про що він написав розписку. Загалом відповідач повернув 5000,00 дол. США, факт повернення коштів не був зафіксований письмово. Після 2021 р. не спілкувався з відповідачем.

Відповідач, допитаний як свідок, пояснив суду, що брав у позивача в борг 10000,00 дол. США, під 2 % на місяць. Через фінансові проблеми не зміг вчасно повернути борг, 05.01.2021 р. повернув 5000,00 дол США. та ще через рік 05.01.2022 р.- 5000,00 дол. США. Кошти передавались особисто позивачу в гаражі, без розписок.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13.

Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно даної розписки, позичальник ОСОБА_2 зобов`язався повернути суму позики до 01.11.2020, однак, в порушення умов договору позики, взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти.

При цьому, сторони в судовому засіданні фактично не заперечували, що 25.01.2021 р. відповідач в рахунок погашення заборгованості сплатив позивачу 5000,00 дол. США. Обставини повного погашення заборгованості та отримання позивачем додатково 5000,00 дол. США від відповідача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 545 ч. 2 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано (постанова Верховного Суду від 15.04.2019 р. у справі №308/4387/15-ц).

Варто зазначити, що у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу почерку та підпису. Відповідно до висновку експерта від 17.06.2024 р. досліджуваний рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 25.02.2020 р. виконані самим ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

За змістом розписки від 25.02.2020 р. вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти до 01.11.2020 р.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила таке: «6.19. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. . За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

З врахуванням наведених правових позицій Великої Палати Верховного Суду обґрунтованими є висновки, згідно з якими кредитор втрачає право нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку кредитування.

Розмір процентів за користування грошовими коштами у договорі позики сторонами визначений у розмірі 2 % на місяць.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню проценти, нараховані до спливу визначеного в розписці строку, на який надано кошти, тобто до 01.11.2020 р., оскільки після зазначеної дати в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, позивач має право на отримання процентів за період з 25.02.2020 р. по 01.11.2020 р., що складає 1646,67 дол. США.

При цьому, згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

В предмет позову не входило нарахування та стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, а тому відсутні підстави для застосування такого виду відповідальності у даній справі.

Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики виконав частково, сплатив лише 5000,00 дол. США після закінчення строку дії договору, а отже зобов`язаний повернути позивачу суму боргу за договором позики від 25.02.2020 року в розмірі 6646,67 дол. США., з яких 5000,00 дол. США -основна заборгованість, 1646,67 дол. США- проценти.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Між тим, позивач просив стягнути з відповідача суму, еквівалентну в гривнях станом на 30.06.2023 р. за курсом НБУ (1 дол.США - 36,5686 грн).

На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 25.02.2020 року в сумі - 243 059 грн. 42 коп.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стгяненнню 2430,59 грн судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 207, 523, 526, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 128, 141, 211 223, 263, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 25.02.2020 року в сумі - 243 059 грн. 42 коп. та судовий збір в сумі - 2430 грн. 59 коп., а загалом в сумі - 245 490 грн. 01 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквизити учасників:

Позивач: ОСОБА_4 , ідентифікаційний код невідомий, адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , код РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_2 .

Суддя: Андрій Осаулов

Повне рішення виготовлено 05.09.2024 р.