Справа № 199/3560/24
(2/199/2106/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

04.09.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., за участі позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника позивача та третьої особи ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 , про визнання правочину недійсним та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що він був власником з 20 березня 2009 року транспортного засобу марки BMW Х6, 2008 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер на теперішній час НОМЕР_2 .

Між позивачем та третьою особою ОСОБА_6 існували тісні дружні відносини, у зв`язку з чим позивач за проханням ОСОБА_6 неодноразово надав їй в тимчасове користування зазначений вище свій транспортний засіб. Передача транспортного засобу виконувалась шляхом фактичного передачі самого транспортного засобу, ключів від нього та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Будь-яких договорів оренди, користування, або доручення не укладалися.

Оскільки, ОСОБА_6 їздила до окупованого Криму, вона звернулася з проханням до позивача здійснити відчуження спірного транспортного засобу на ім`я її матері відповідача по справі ОСОБА_5 . На своє ім`я, ОСОБА_6 оформлювати не бажала, так як перебувала в шлюбі.

20 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі- продажу транспортного засобу №1241/2018/1155659, за яким позивач продав, а відповідач придбала спірний транспортний засіб. Після чого, користувався спірним автомобілем і утримувати його продовжував позивач, а ОСОБА_6 іноді тільки просила надати їй автомобіль. Наприкінці 2023 року відносини між сторонами погіршилися, у зв`язку з чим позивач висунув вимогу щодо зворотного відчуження спірного транспортного засобу на його користь, відповідач відмовилась.

У свою чергу, позивач зазначає, що укладений договір-купівлі продажу транспортного засобу було фіктивними, був укладений без мети настання реальних наслідків, будь-які грошові кошти він не отримував, мети продавати автомобіль у нього не було, а тому просив суд визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №1241/2018/1155659 від 20 жовтня 2018 автомобіля марки BMW Х6, 2008 року випуску, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 недійсним. Визнати за ОСОБА_4 право власності на вказаний транспортний засіб.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засідання проти позову заперечувала, надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, де зазначила, що позивач не надає належних, допустимих і достовірних доказів та не наводить достовірних фактів порушення його будь-яких дійсних прав укладенням Договору купівлі продажу транспортного засобу, невідповідність змісту Договору вимогам ЦК України, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Також зазначила, що автівка була передана власникові, тобто відповідачу, про що позивач сам зазначає у своїй позовній заяві. Відповідач володіє автівкою з 2018 року по теперішній час, тобто майже 6 років. Також просила суд застосувати строки позовної давності, оскільки право позивача на звернення до суду виникло з момент укладення договору (20.10.2018 року), звернувшись до суду із позовом 09.05.2024 року, він пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2018 року між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу № 1241/2018/1155659 транспортного засобу марки BMW Х6, 2008 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер на теперішній час НОМЕР_2 .

У позовній заяві позивач зазначив, що договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2018 було для того, щоб донька відповідача ОСОБА_6 , третя особа по справі, могла виїжджати до тимчасово окупованого Криму, посилаючись на встановлені у зв`язку з окупацією правила перетину кордону. Водночас, сторони договору, як зазначає позивач, домовились про те, що після укладання договору купівлі-продажу для позивача нічого не зміниться, автомобіль буде у його користуванні. З цих підстав позивач вважає укладений договір купівлі-продажу автомобіля від 20.10.2018 року фіктивним.

Доказуванню підлягають фактичні обставини, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним і настання відповідних наслідків, та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, предметом доказування у даній справі є те, що фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля дійсно мала місце.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 647/3085/17, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі (частина друга статті 181 ЦК України).

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Дані висновки викладені у постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.04.2023 року у справі № 569/20334/24 (провадження № 61-474св23).

У справі, що розглядається, ОСОБА_5 , яка є стороною оспорюваного правочину, заперечуючи проти доводів позивача, зазначила, що укладаючи спірний договір, вона не мала мети іншої, ніж набуття автомобіля у власність, її дійсна воля була спрямована на набуття у власність спірного автомобіля. Перебування спірного автомобіля у періодичному користуванні позивача та третьої особи після укладення правочину не підтверджує фіктивність правочину, оскільки, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд бере до уваги, що тягар доказування фіктивності правочину у цій справі лежить саме на позивачеві. Доводи позивача про наявність між сторонами усної домовленості про фіктивність укладення договору купівлі-продажу автомобіля всупереч вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів, що укладений між ним та відповідачем є фіктивним, не відповідає намірам сторін, зокрема покупця, створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договорів купівлі-продажу. При цьому, як зазначалось вище, обов`язковою ознакою фіктивності правочину є наявність умислу всіх сторін правочину на укладення договору без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави вважати, що оспорюваний правочин є фіктивним.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, та враховуючи, що на час розгляду ухвалення рішення в матеріалах справи відсутні докази понесення судових витрат стороною відповідача, суд на підставі ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для розподілу судових витрат, стягнення судового збору.

Керуючись статтями 5, 12, 13, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 203,215,234 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 , про визнання правочину недійсним та визнання права власності відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня складення повного рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.В. Руденко