Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.07.2024 м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді Омельченко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Логвиненко А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Зачепа Л.О.,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кам`янський ВДВС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кобеляки в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

В С Т А Н О В И В:

06 жовтня 2023 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зменшення розміру аліментів.

24 липня 2024 року позивач відмовився від позовної вимоги про зменшення розміру аліментів.

Позовна заява обґрунтована тим, що 10.01.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . 17.11.2021 року шлюб між сторонами розірвано. 09.02.2023 року Кобеляцьким районним судом Полтавської області було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 листопада 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. 05.04.2023 року Кам`янським ВДВС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 71475452 з примусового виконання виконавчого листа № 532/1980/22, виданого 13.03.2023 року Кобеляцьким районним судом Полтавської області.

За час перебування в шлюбі позивач з відповідачкою фактично ніколи не проживали однією сім`єю. Спочатку позивач проживав та навчався на денній формі у військовому вузі м. Харкова, а після вторгнення російських військ на територію України перебував на службі в ЗСУ. 27.04.2022 року при виконанні бойового завдання по захисту суверенітету та територіальної цілісності України, під час масованого артилерійського обстрілу, ОСОБА_1 отримав поєднане вогнепальне абдоміннохребцеве поранення, сліпе проникаюче поранення черевної порожнини з наскрізним ушкодженням печінки, ушкодження шлунку, перелом остистого відростка дужки та нижнього зліва Th12 хребця, сліпе поранення правого плеча з масовим дефектом м`яких тканин, травматичний шок ІІ ступеня. Врезультаті отриманих поранень з 27.04.2022 року ОСОБА_1 постійно перебуває на лікуванні та реабілітації в лікарнях, військових госпіталях. У зв`язку з отриманими травмами ОСОБА_1 переніс декілька операцій та має обмеження щодо самообслуговування, пересування, трудової діяльності. Він потребує постійної реабілітації, постійного стороннього догляду (повна залежність від сторонніх осіб), відвідування лікувальної фізкультури, технічних та інших засобів реабілітації (крісла-каталки, крісла-стільця, сидіння для ванни). Всі виплати, які він отримує, змушений витрачати на ліки, лікування та реабілітацію, так як не минає жодного місяця, щоб йому не довелося перебувати на стаціонарному лікуванні.

16.09.2022 року ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. З 05.07.2023 року йому встановлено І «А» групу інвалідності. Ступінь втрати професійної працездатності становить 95 %, що свідчить про його неспроможність до працевлаштування.

Станом на 25.09.2023 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 205 122,00 гривень. Дана заборгованість утворилася в зв`язку з його бойовим пораненням, через яке ОСОБА_1 потребує постійного лікування, реабілітації, стороннього догляду, а тому всі кошти, які в нього є, та кошти його батьків, йдуть на дороговартісне лікування та реабілітацію. Стан здоров`я ОСОБА_1 не дозволяє йому працювати і навіть обходитися без сторонньої допомоги.

Таким чином, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Зачепа Л.О. прохала суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, які стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09.02.2023 року, нараховані за період з 15.11.2022 року по жовтень 2023 року в сумі 205122,00 гривень.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09 жовтня 2023 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.35-36).

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 27 березня 2024 року постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с.122-123).

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.154-155).

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 липня 2024 року позовну вимогу про зменшення розміру аліментів залишено без розгляду (а.с.167).

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Зачепа Л.О. в судовому засіданні позов підтримала та прохала задовольнити повністю. Також у попередніх судових засіданнях адвокат Зачепа Л.О. зазначила, що під час розгляду питання про стягнення аліментів у ОСОБА_1 ще не було визначено статусу інваліда та не встановлено ступінь втрати працездатності. Вже після присудження аліментів та офіційного встановлення ОСОБА_1 І групи інвалідності він зрозумів, що не зможе сплачувати аліменти в тому розмірі, який стягується з нього виконавчою службою, оскільки кожного місяця потребує лікування. Крім того, адвокат Зачепа Л.О. повідомила, що виконавча служба не направляла виконавчі документи на виконання у військову частину. Станом на 24.07.2024 року виконавча служба не здійснила перерахунок заборгованості по сплаті аліментів.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні прохав відмовити в задоволенні позову повністю, обґрунтовуючи тим, що спір по даній справі полягає в сумі боргу, який існує між платником аліментів (боржником) та виконавчою службою. Сума заборгованості, про яку сторона позивача вказує в позовній заяві, не є сталою, а є динамічною, а відтак платник аліментів (боржник) не позбавлений можливості звернутися з відповідною заявою до виконавчої служби про перерахунок суми заборгованості по аліментах. Якщо в діях або бездіяльності виконавчої служби будуть наявні ознаки протизаконності, платник аліментів (боржник) має право оскаржити такі дії або бездіяльність виконавчої служби щодо неперерахунку або відмови в перерахунку суми аліментів до суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кам`янський ВДВС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Суд, заслухавши представників сторін, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судом встановлено, що 27.04.2022 року при виконанні бойового завдання по захисту суверенітету та територіальної цілісності України, під час масованого артилерійського обстрілу, ОСОБА_1 отримав поєднане вогнепальне абдоміннохребцеве поранення, сліпе проникаюче поранення черевної порожнини з наскрізним ушкодженням печінки, ушкодження шлунку, перелом остистого відростка дужки та нижнього зліва Th12 хребця, сліпе поранення правого плеча з масовим дефектом м`яких тканин, травматичний шок ІІ ступеня.

Унаслідок отриманих поранень ОСОБА_1 постійно перебуває на лікуванні та реабілітації, що підтверджується свідоцтвом про хворобу Центральної військово-лікарської комісії ЗС України № 5737 від 16.09.2022 року, виписним епікризом Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» № 5191 (перебування на стаціонарному обстеженні та лікуванні з 01.05.2022 по 23.05.2022), перевідним епікризом із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 3639 з 27.04.2022 по 01.05.2022, виписним епікризом із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4161 з 23.05.2022 по 23.12.2022, випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 658 з 22.02.2023 по 04.03.2023, випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 1127 з 07.04.2023 по 13.04.2023, випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 1208 з 16.04.2023 по 19.04.2023, випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 1371 з 28.04.2023 по 09.06.2023, консультаційним висновком спеціаліста від 13.06.2023 року, консультаційним висновком спеціаліста від 19.06.2023 року, консультаційними висновками спеціаліста від 26.06.2023 року, випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 13866 з 12.06.2023 по 26.06.2023, випискою-епікризом із медичної картки стаціонарного хворого № 4012 з 20.09.2023 по 09.10.2023, довідкою № 3706 про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 09.10.2023 року, випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 2673 з 09.10.2023 по 01.12.2023 (а.с.11-26,76-78).

16.09.2022 року ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку (а.с.11).

З витягу із наказу командира військової частини (по стройовій частині) від 13.06.2023 року № 168 вбачається, що ОСОБА_1 вважається таким, що вибув у зв`язку зі звільненням з військової служби у відставку (підстава: наказ командира військової частини (по особовому складу) № НОМЕР_1 від 25.05.2023 року) (а.с.147-зворот).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 057712, 05.07.2023 року ОСОБА_1 встановлено І «А» групу інвалідності безтерміново в зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини (а.с.4).

Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 05.07.2023 року серії 12 ААА № 061945, ступінь втрати ОСОБА_1 професійної працездатності становить 95 % (а.с.9).

ОСОБА_1 потребує постійної реабілітації, постійного стороннього догляду (повна залежність від сторонніх осіб), відвідування лікувальної фізкультури, технічних та інших засобів реабілітації (крісла-каталки, крісла-стільця, сидіння для ванни), про що свідчить індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю № 1957 від 05.07.2023 року (а.с.5-8).

Постановою начальника відділу Кам`янського ВДВС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Діденко С.Б. від 05.04.2023 року відкрито виконавче провадження № 71475452 з примусового виконання виконавчого листа Кобеляцького районного суду Полтавської області № 532/1980/22 від 13.03.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 листопада 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.72).

14.08.2023 року винесено постанову про арешт коштів боржника та накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 (а.с.73).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Положеннями ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

У статті 141 СК України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частинами першою, другою, третьою ст. 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року зазначено, що суд, у випадках передбачених статтею 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.

При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках.

Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості.

Викладене вище повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах № 343/860/17 від 21 листопада 2018 року, № 344/12158/16-ц від 01 серпня 2018 року, № 592/2683/17 від 20 вересня 2018 року.

Суд звертає увагу на те, що заборгованість по сплаті аліментів виникла раніше до встановлення позивачу І групи інвалідності та втрати ним працездатності, а відтак будучи ще працездатним позивач неналежно виконував свій обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини.

Сама втрата працездатності та встановлення І групи інвалідності не є самостійною підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах.

Отже, заборгованість по аліментах не є в причинно-наслідковому зв`язку із непрацездатністю позивача та встановленням інвалідності.

Крім того, позивач відмовився від позовної вимоги про зменшення розміру стягуваних аліментів з 1/4 частини та призначення стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 гривень, що фактично свідчить про можливість позивача сплачувати аліменти в даному розмірі.

Також судом враховується те, що під час розгляду справи позивачем на користь відповідачки сплачено аліменти на загальну суму 27 000,00 гривень через АТ «ПриватБанк», а саме: 1) 18.12.2023 року перераховано ОСОБА_2 кошти в розмірі 15 000,00 гривень, призначення платежу «аліменти за вересень, жовтень, листопад 2023 рік на ОСОБА_4 » (а.с.84); 2) 05.02.2024 року перераховано ОСОБА_2 кошти в розмірі 12000,00 гривень, призначення платежу «аліменти від ОСОБА_1 за сина Артема грудень 2023 - січень 2024» (а.с.108).

Вказане доводить, що ОСОБА_1 у добровільному порядку сплачувались аліменти, однак сума таких сплачених аліментів не є заборгованістю.

Інших правових та фактичних підстав, які б свідчили про наявність підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, суду не надано.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

За правилами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати, керуючись вимогами Закону України «Про виконавче провадження», відповідними нормами сімейного законодавства, а також постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 (з наступними змінами) «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». При цьому, він не може вирішувати питання про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості.

Згідно з частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімально гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

За змістом частини третьої статті 71 цього Закону, визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Частиною восьмою вказаної статті передбачено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Кам`янським ВДВС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) проведено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ВД № 71475452, з якого вбачається, що заборгованість нарахована станом на 30 вересня 2023 року і становить 205 122,90 гривень (а.с.10). Станом на 30 листопада 2023 року заборгованість становить 228 837,54 гривень з урахуванням сплачених у вересні 2988,76 гривень (а.с.75).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Черкаській області та отримує пенсію по інвалідності. Сума пенсії за період з 01.07.2023 по 30.11.2023 складає 128952,50 гривень, що підтверджується довідкою про доходи № 6567 5057 6182 1560 (а.с.73-зворот).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та війського збору станом на 07.12.2023, за період з 1 кварталу 2023 року по 3 квартал 2023 року ОСОБА_1 отримував виплати військовослужбовцям з військової частини (ознака доходу 185), виграші та призи від ТОВ «Спейсикс» (ознака доходу 111) (а.с.74).

Позивачем придбавалися ліки на загальну суму 2030,00 гривень, що підтверджується квитанціями на суму 530,00 грн., 460,00 грн., 290,00 грн., 450,00 грн. та 300,00 грн. (а.с.79).

Згідно листа військової частини від 28.04.2024 року № 1918 з додатками (а.с.136-зворот-147), грошова компенсація за неотримане речове майно ОСОБА_1 була виплачена 05.12.2023 року в розмірі 24 356,27 гривень. Виплата матеріальної допомоги за 2022 рік проведена в повному обсязі в розмірі 22 861,30 гривень. Виплата матеріальної допомоги за 2023 рік ОСОБА_1 не передбачена, оскільки підстави для виплати немає. Грошова допомога на оздоровлення була повністю виплачена в розмірі 34 536,10 гривень; компенсація за невикористані дні відпустки виплачена повністю в розмірі 101 305,89 гривень. Одноразова грошова допомога при звільненні виплачена в повному обсязі в розмірі 86 340,25 гривень.

Позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б безпососередньо підтверджували розмір заборгованості зі сплати аліментів.

Представник позивача зазначала в судовому засіданні, що ОСОБА_1 отримував кошти по посадовому окладу як військовослужбовець та кошти на лікування, які перераховувала військова частина. Однак ці кошти нерозділені та до них входять гроші як його основний дохід. Кошти на лікування повинні бути окремим розділом та аліменти з них не стягуються.

Проте під час розгляду справи та на дату ухвалення судом рішення виконавчою службою не здійснено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів. При цьому, сторона позивача не наполягала на оголошення перерви в судовому засіданні для надання суду такого перерахунку, оскільки вважала за доцільне, щоб саме суд прийняв відповідне рішення по даній справі.

Суд у рамках даної справи позбавлений можливості вирішити це питання, оскільки в даній справі виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами між боржником-позивачем і державним виконавцем та сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи (ст. 383 ЦПК України).

Сам факт наявності в позивача заборгованості по аліментам за період, вказаний в позовній заяві, згідно розрахунку державного виконавця, розмір якої на час ухвалення цього рішення не оспорений боржником-позивачем у порядку, встановленому законом (ст.ст. 383-384 ЦПК України), не може бути прийнятий судом в якості підстав для звільнення від сплати цієї заборгованості у судовому порядку.

Таким чином, суд не може встановити, а позивачем не доведено яка частина зазначених вище коштів у борг від суми, вказаної позивачем у позовній заяві, не підлягає утриманню у вигляді аліментів.

Положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки позивач є особою з інвалідністю першої групи та звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», в задоволенні позову відмовлено повністю, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 12, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя