Справа № 703/4110/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Сміла цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів, -

встановив:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Дон В.О., звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів на утримання дітей.

В обґрунтування позову вказує, що відповідно до рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2018 року по справі № 703/2802/18, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 серпня 2018 року і до повноліття дитини.

Окрім того, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2023 року по справі № 703/1629/23 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Також вказаним рішенням суду з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання останньої в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 12 квітня 2023 року і до 14 грудня 2024 включно.

Зауважує, що на підставі двох вказаних рішень суду з позивача щомісяця стягуються аліменти в розмірі, що перевищує 50 відсотків його доходу.

Посилаючись на те, що на сьогоднішній день позивач не в змозі сплачувати визначений судом розмір аліментів, оскільки змінився його сімейний стан, він вдруге одружився, а також проходить військову службу, виконує бойові завдання, ризикує своїм життям, відтак просив зменшити розмір аліментів і вважає, що було б справедливим зменшити сукупний розмір аліментів, що стягуються з нього на утримання двох дітей з 1/2 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку на 1/3 частину всіх видів заробітку щомісячно. При цьому розмір стягуваних аліментів на утримання дружини ОСОБА_2 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 12 квітня 2023 року і до 14 грудня 2024 року включно просив залишити без змін.

Ухвалою від 14 листопада 2023 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 29 листопада 2023 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві зводяться до такого.

Так, відповідач вказує, що перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Смілянського міськрайонного суду від 22 січня 2020 року у справі № 703/4856/19 було розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2018 року по справі № 703/2802/18, з ОСОБА_1 на її користь стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 серпня 2018 року і до повноліття дитини.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2023 року по справі № 703/1629/23 з ОСОБА_1 на її користь стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Також вказаним рішенням суду з ОСОБА_1 стягуються аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 12 квітня 2023 року і до 14 грудня 2024 включно.

Відповідач вказує, що позивач сплачує аліменти не в повному обсязі, внаслідок чого в нього станом на 23 листопада 2023 року утворилась заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 в розмірі 12679,87 грн., на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі 34168,55 грн. та на її утримання в розмірі 27670,15 грн., а всього у позивача станом на 23 листопада 2023 року утворилась заборгованість зі сплати аліментів по трьом виконавчим листам в розмірі 74518,57 грн.

Вважає, що позивач безпідставно посилається на погіршення свого матеріального становища, у зв`язку з тим, що він на сьогоднішній день є військовослужбовцем та зміну сімейного становища, оскільки жодних доказів на підтвердження погіршення матеріального стану ним суду не надано. Стверджує, що на сьогоднішній день у позивача матеріальний стан не погіршилося, він має щомісячне стабільне грошове забезпечення, на його утриманні не перебувають родичі інваліди, він сам також не визнаний інвалідом чи особою яка має проблеми зі здоров`ям, які б могли його позбавити можливості працювати. Те, що у позивача змінився сімейний стан жодним чином не впливає на його обов`язок сплачувати аліменти та виконувати рішення суду. Окрім того, виконання позивачем обов`язку по захисту Батьківщини також не звільняє його від обов`язку приймати участь у матеріальному забезпеченні своїх дітей. Вказує, що позивач участі в розвитку та вихованні їх спільних дітей не приймає, водночас зобов`язаний забезпечувати їх матеріально. Відповідач також зауважила, що в зв`язку з перебуванням її у декретній відпустці по догляду за сином ОСОБА_7 , вона не має можливості працювати та перебуває на утриманні позивача, відтак зменшення розміру аліментів суттєво погіршить матеріальне становище відповідача та дітей, які проживають із нею. Посилаючись на означені обставини відповідач просила у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 2000 грн.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Ухвалою суду від 29 березня 2024 року здійснено перехід з розгляду вказаної цивільної справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 26 квітня 2024 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання сторони не з`явились.

У поданій до суду заяві представник позивача просив розглядати справу за відсутності у судовому засіданні сторони позивача, наполягав на задоволенні позову.

Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явились, від представника відповідача на адресу суду надійшла письмова заява, в якій останній просив розглянути справу без участі сторони відповідача, у задоволенні позову відмовити в зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які відповідають правовідносинам, врегульованим нормами СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей та його виконання, а також щодо обов`язку чоловіка утримувати свою дружину.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 січня 2020 року.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач сторони є батьками двох малолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2018 року по справі № 703/2802/18, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 серпня 2018 року і до повноліття дитини (а.с.9).

Окрім того, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2023 року по справі № 703/1629/23 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Також вказаним рішенням суду з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 12 квітня 2023 року і до 14 грудня 2024 включно (а.с. 10-11).

10 вересня 2022 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Таким чином, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.

При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Звертаючись з позовом про зміну розміру та способу стягнення аліментів, який фактично є позовом про зменшення розміру аліментів позивач посилається на підставу для їх зменшення на те, що він не в змозі платити визначений судом розмір аліментів, оскільки їх загальний розмір становить більше як 50% всіх видів його доходу щомісяця, а тому вважає, що було б справедливо зменшити їх розмір. Зазначає, що нормами чинного законодавства із заробітної плати боржника дозволяється стягнення за виконавчими документами при сплаті аліментів не більше, аніж 50%.

Суд зазначає, що рішенням Смілянського міськрайонного суду від 01 жовтня 2018 року стягнуто з позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_9 у розмірі 1/4 частини його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, ОСОБА_1 скористався правом на визнання позову, про що надав суду відповідну заяву, окрім того позивач не скористався правом на оскарження наведеного рішення, що свідчить про його мовчазну згоду з ним.

Під час розгляду справи № 703/1629/23 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_7 та дружини ОСОБА_2 позивач також був відсутній в судовому засіданні, однак направив до суду заяву, у якій позов визнав у повному обсязі, хоча на момент ухвалення рішення він був обізнаний про необхідність сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_9 у розмірі 1/4 частини його доходу, та вказана обставина була врахована судом. Визначаючи розмір аліментів суд виходив з того, що ОСОБА_1 визнав позов в повному обсязі, що свідчить про те, що він підтвердив свою спроможність сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Звертаючись до суду з наведеним позовом ОСОБА_1 просить зменшити розмір аліментів та стягувати з нього на утримання доньки ОСОБА_9 та сина ОСОБА_7 в загальному розмірі з 1/2 частини всіх видів його заробітку на 1/3 частину всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Водночас, суд констатує, що звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що після ухвалення рішення суттєво погіршився його матеріальний стан або стан його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст.7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

На підставі положень ст.81 ЦПК України та правових норм СК України на позивача покладається обов`язок доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоров`я або зазначити інші випадки, що виникли після винесення судового рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Матеріали справи не містять доказів про доходи позивача та відсутність у нього доходів для сплати аліментів у визначеному розмірі. Твердження позивача про те, що стягнення відбувається у надмірному розмірі, не підтверджені належними доказами, так як не надано доказів що позивач працює, отримує заробіток і розмір аліментів є надмірним, розмір аліментів, який стягується з позивача на утримання дітей є середнім, і його безпідставне зменшення призведе до того, що інтереси дітей не будуть якнайкраще забезпечені.

Та, обставина, що позивач повторно одружився сама по собі не свідчить про погіршення його матеріального стану, та не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, визначених на підставі рішення суду, матеріали справи не містять доказів, що дружина позивача ОСОБА_8 перебуває на його утриманні.

Суд зауважує, що саме по собі прийняття судового рішення про стягнення аліментів з батька (матері) на кожну наступну дитину без доведення погіршення майнового становища платника аліментів, не буде спрямовано на належне забезпечення усіх дітей, оскільки саме батьки зобов`язані матеріально утримувати дитину до повноліття та несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Подібні за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 301/2160/20, від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19, від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 та від 08 червня 2022 року по справі № 565/1069/21.

Щодо посилання позивача, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50% заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами, судом відхиляються з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати, у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У такому випадку розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 128 КЗпП України при відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку. Обмеження, встановлені частинною другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цьому випадку розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Отже, згідно вищевказаних положень закону, при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей допускається загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника до 70 відсотків. Обмеження, встановлені статтею 128 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», передбачені при відрахуванні із заробітної плати при виконанні судових рішень, визначають межі стягнення державним виконавцем аліментного платежу під час кожної виплати заробітної плати платнику аліментів і не є обставиною, що зумовлює зменшення розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку сааме в інтересах дитини.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, також, звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На переконання суду, позивачем не доведено обґрунтованість його вимог щодо можливості застосування судом положень статті 192 СК України. Сукупність встановлених обставин свідчить про недоведеність позивачем своїх вимог, відтак є підставою для відмови в позові.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішень про стягнення аліментів, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни його матеріального стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі.

Інші доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зменшення розміру аліментів.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. Відтак, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Що стосується вимоги відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат, які понесла відповідач ОСОБА_2 на правничу допомогу суду надано:

- копію ордеру серії СА № 1069082 від 27 листопада 2023 року (а.с.36);

- договір про надання правничої допомоги № 25/11 від 25 листопада 2023 року укладений між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Примаком В.А. (а.с. 35).

Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені відповідачем ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню розмірі 2000 грн.. Відтак, на користь відповідача з позивача слід стягнути понесені нею судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 2000 грн. Саме така сума коштів, на думку суду, відповідає обсягу виконаних робіт адвокатом.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 15, 16, 81, 141, 200, 247, 259, 263-265 ЦПК України суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Головуючий: Ю. В. Крива