Справа № 163/794/24 Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О. С.
Провадження № 22-ц/802/807/24 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_3 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 травня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 12 грудня 2014 року. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

За увесь цей час відповідач не приймав участі в утриманні сина на належних та передбачених законом умовах. 04 жовтня 2016 року позивач уклала другий шлюб, у якому народила дочку, яка також перебуває на її утриманні. 24 травня 2023 року рішенням суду було відмовлено у позбавлені відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_5 , однак в межах цього судового провадження відповідач підтверджував, що не приймав участі в утриманні дитини протягом усього цього часу, а також підтвердив своє офіційне працевлаштування та наявність доходу. Тобто, упродовж останніх трьох років та на даний час відповідач не приймає участі в утриманні сина, хоча має для цього можливість. Враховуючи прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років у 2021, 2022, 2023 роках, сума аліментів за останні три роки в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років буде становити 49475,00 гривень. Відповідач є здоровим та працездатним, має щомісячний дохід, їздить за кордон на роботу на тривалий час, тому вважає можливим стягувати з нього аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 гривень, що буде достатнім для забезпечення розумних потреб дитини.

Просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за останні три роки в розмірі 50% прожиткового мінімуму, передбаченого на дітей віком від 6 до 18 років, що становить 49475,00 гривень, та стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 гривень щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму..

Рішенням Луцького Любомльського районного суду Волинської області від 30 травня 2024 року позов задоволено частково.

Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 865 гривень 16 копійок судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному об`ємі.

Зазначає, що суд односторонньо приймає докази у справі і займає упереджену позицію сторони Відповідача, в той час, як спори даної категорії в основу ставлять саме інтереси дитини, належний її розвиток, забезпечення та дотримання обома батьками її інтересів. Зменшений розмір аліментів, який було задоволено судом у розмірі 2500 гривень на погляд сторони позивача є недостатнім та не зможе забезпечити належний рівень життя дитини. Позивачем були вчинені необхідні заходи, які мали призвести до виконання відповідачем його обов`язку, в тому числі, що стосується утримання дитини та сплати аліментних зобов`язань. Однак як раніше за останні роки, так і починаючи з періоду винесення рішення з травня 2023 року, відповідач продовжував нехтувати правами дитини і незважаючи на попередження суду не почав здійснювати добровільного утримання, що свідчить про його умисну дію з ухиленням виконання батьківського обов`язку щодо утримання дитини.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу заперечує доводи апеляційної скарги, просить рішення залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 25.07.2024, тобто, дата складення повного судового рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що cторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 2012 року, який розірваний рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року у справі № 168/458/14.

У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 .

Проживання сина ОСОБА_5 після розірвання шлюбу разом із позивачем відповідач не заперечує.

04 жовтня 2016 року позивач уклала другий шлюб з ОСОБА_6 , у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_7 .

У 2023 році позивач звернулась до Старовижівського районного суду Волинської області із позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_5 .

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 24 травня 2023 року (залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 24 липня 2023 року та постановою Верховного Суду від 25 грудня 2023 року) в справі № 168/297/23 у задоволенні указаного позову відмовлено. Відповідача ОСОБА_2 попереджено про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню сина ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_2 вдруге одружився 15 лютого 2018 року та від цього шлюбу має дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв серії НОМЕР_2 , № 283285, № 350746.

Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання сина не досягнуто.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами та зважаючи на рівність батьківських обов`язків, з метою дотримання справедливого балансу між захистом прав неповнолітньої дитини та прав відповідача, ураховуючи сімейний стан обох сторін, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у розмірі 2500грн відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку.

Такий розмір аліментів є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам сина, буде необхідним для забезпечення належних умов для їх фізичного, розумового, морального і соціального розвитку.

Згідно з ч.3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Безпідставним є посилання позивача на те, що розмір аліментів повинен становити 3500 грн, оскільки на ОСОБА_1 , як на позивача, покладається обов`язок доказування і в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню, проте вона не обґрунтувала необхідності стягнення на дитину аліментів у заявленому нею розмірі та не подала щодо саме такого розміру аліментів належних, допустимих та достовірних доказів, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 77, 78, 79, 81 ЦПК України).

Стягувач може претендувати на такий розмір аліментів, потребу в яких він довів. Головну роль відіграють потреби дитини та фінансова спроможність платника аліментів. Тобто, розмір аліментів має бути пропорційним потребам дитини. Тягар доведення необхідного розміру аліментів лежить на стягувачу.

Позивач не подала розрахунку, з якого виходила при визначенні розміру аліментів, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для стягнення аліментів у більшому розмірі, ніж це визначено судом першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Щодо вимоги про стягнення аліментів за останні три роки, то апеляцій суд погоджується з висновком місцевого суду про безпідставність заявленої вимоги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, на що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18.

Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другоюстатті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивачкою жодними допустимими та належними доказами не підтверджено факту, що вона вживала будь-які заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Помилковим є покликання представника ОСОБА_1 адвоката Лавренчука О. В. на те, що звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітнього сина є підтвердженням вчинення позивачем заходів, які мали призвести до виконання відповідачем його обов`язку щодо утримання дитини та виконання аліментних зобов`язань, оскільки під час розгляду даного спору не досліджувалось питання вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача.

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність рішення суду та про відмову у задоволенні апеляційної скарги, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 травня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: