Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за розписками,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь:

- суму позики за розпискою від 29 квітня 2018 року у розмірі 4000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29 вересня 2023 року еквівалентно 146 274,40 грн.;

- відсотки за користування позикою за розпискою від 29 квітня 2018 року у розмірі 1600 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29 вересня 2023 року еквівалентно 58 509,76 грн.;

- суму позики за розпискою від 12 червня 2019 року у розмірі 1000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29 вересня 2023 року еквівалентно 36 568,60 грн.;

- відсотки за користування позикою за розпискою від 12 червня 2019 року у розмірі 400 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29 вересня 2023 року еквівалентно 14 627,44 грн.

Судові витрати просив стягнути з відповідача.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договори позики, що підтверджується розписками від 29 квітня 2018 року та від 12 червня 2019 року. Відповідно до розписки від 29 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику у розмірі 4000 доларів США зі строком повернення 29 квітня 2019 року. За користування позикою протягом одного року позичальник зобов`язувався повернути позику із врахуванням процентів за користування коштами, тобто 4400 доларів США, з яких 4000 доларів США це сума позики, а 400 доларів США - проценти за користування позикою протягом встановленого розпискою строку один рік. 28 квітня 2019 року ОСОБА_2 сплатила проценти в розмірі 400 доларів США, тому сторони погодили, що договір позики продовжується ще на один рік з 2019 року по 2020 рік, про що свідчать відповідні відмітки на розписці. В 2020 році позичальник проценти за користування позикою не сплатила, суму позики не повернула. Разом з цим, 12 червня 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 ще одну позику у розмірі 1000 доларів США зі строком повернення 12 червня 2019 року. За користування позикою позичальник зобов`язувався повернути позику із врахуванням процентів за користування коштами, тобто 1100 доларів США, з яких 1000 доларів США це сума позики, а 100 доларів США - проценти за користування позикою протягом встановленого розпискою строку. Проценти за користування позикою та сума позики позивачу сплачено також не було. В липні 2023 року відповідачу було направлено претензію щодо повернення коштів, однак ніякої відповіді позивачка так і не отримала. Таким чином, відповідач повинен повернути суму позики за основним боргом 4000 та 1000 доларів США, а також відсотки за користування вказаними коштами з 2019 по 2023 роки в розмірі 1600 та 400 доларів відповідно.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

На усунення недоліків представником позивача подано відповідну заяву через канцелярію суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Відповідачу ОСОБА_2 направлялась копія ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви разом з копіями доданих документів за адресою її реєстрації (а.с.21,24).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 січня 2024 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

02 січня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 з доказами направлення його копії позивачу. У відзиві ОСОБА_2 позовні вимоги визнала частково. Вказала, що за розпискою від 29 квітня 2018 року вона 28 травня 2019 року повернула проценти в розмірі 400 доларів США, а основну суму боргу вона зобов`язалася повернути через рік. Через рік вона не змогла віддати суму боргу, а тому, маючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , вони домовилися, що кошти поверне після продажу своєї квартири. Позивач на такі умови погодилася, що навіть надала контакти свого ріелтора, однак ріелтор не зміг знайти покупця на її нерухомість, а тому відповідачка не маючи кошти не змогла повернути вчасно позику в розмірі 4000 доларів США. Вказану суму вона визнає, та неодноразово повідомляла про це позивачку, що як тільки но з`являться кошти, то вона поверне борг. На даний час квартира виставлена на продаж. Відсотки в розмірі 1600 доларів США за цією розпискою відповідач вважає неправомірними, оскільки таких домовленостей з позивачем не було. Позивач сама підтвердила, що 28 травня 2019 року вона проценти за позикою в розмірі 400 доларів США отримала. Доказом того, що сторони перебували у дружніх стосунках свідчить і розписка від 12 червня 2019 року про надання відповідачці ще однієї позики в розмірі 1000 доларів США. Відповідно до цієї розписки вона зобов`язується повернути 1100 доларів США, цю суму вона визнає, та поверне відразу після продажу квартири. Зазначила, що під час надання позики сторони окремо строк договору не визначали, а погодили лише строк надання позики. Тому позивач неправомірно вважає, що кожного року договір позики було автоматично пролонговано, та неправомірно нарахувала відсотки, які безпідставно намагається стягнути в судовому порядку.

12 січня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, зазначила, що оскільки відповідач визнає позовні вимоги в сумі 5100 доларів США, то дана обставина вже не підлягає доказуванню. Щодо стягнення відсотків, зазначила, що відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як зазначалося у позовній заяві, при підписанні розписок сторонами досягнуто згоди щодо валюти позики, строків повернення позики, відсотків за користування позикою, а позичальник підтвердила факт отримання вказаних коштів. У розписці від 29 квітня 2019 року є відмітка про отримання позивачем відсотків за користування відповідачем позикою за період з квітня 2018 року по квітень 2019 року, а також відмітка про продовження дії даного договору на 2019-2020 рік. Відтак, за період користування позикою в 2019-2020 роках відповідач повинен сплатити на користь позивача відсотки у розмірі 400 доларів США. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строків дії кредитних договорів. Крім цього, беручи до уваги п. 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, позивач позбавлений права стягнути з відповідача 3 відсотки річних, у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також застосувати штраф та пеню, чим позбавлений права захистити свої права порушені відповідачем та спричинені позивачу збитки. відтак, з огляду на вказане, нарахування відсотків за весь час користування відповідачем позикою є законним правом позивача.

З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч.5 ст. 279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процессу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 , одержала від ОСОБА_1 у власність грошові кошти у розмірі 4000 доларів США. Зобов`язалась повернути 29 квітня 2019 року кошти в розмірі 4400 доларів США (а.с.8).

12 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_1 у власність грошові кошти у розмірі 1000 доларів США. Зобов`язалась повернути 12 червня 2019 року кошти в розмірі 1100 доларів США (а.с.9).

На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 29 квітня 2018 року та 12 червня 2019 року написала розписки, в яких йдеться про отримання нею від позикодавця коштів у вказаній сумі та строк їх повернення.

Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписок, які підписані відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

25 липня 2023 року на адресу реєстрації відповідачки ОСОБА_2 позивачкою направлено претензію з вимогою повернення суми позик з процентами за користування позиками (а.с.10).

Щодо вимог позивача про стягнення боргу за договорами позик від 29 квітня 2018 року та від 12 червня 2019 року, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 143/280/17, провадження № 61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Законом України "Про валюту і валютні операції", а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорах, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 5100 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договори позики, які укладено між сторонами є нечинними, їх дійсність не спростована. Позову про визнання правочинів недійсними (удаваними) відповідач не подавала, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства дані правочини є укладеними, нікчемними законом не визнані, про що також свідчить визнання відповідачем позову в частині суми позики на 4000 та 1100 доларів США.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відтак, пред`явлений позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає до задоволення при цьому, суд зазначає, що зайвим є посилання на грошовий еквівалент стягнутої суми боргу у гривні, оскільки зазначення судом двох грошових сум, які необхідно стягнути з відповідача, може внести двозначність у розуміння суті обов`язку боржника.

Стосовно позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою згідно ст. 1048 Україниза розпискою від 29 квітня 2018 року у розмірі 1600 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29 вересня 2023 року еквівалентно 58 509,76 грн., відсотків за користування позикою за розпискою від 12 червня 2019 року у розмірі 400 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29 вересня 2023 року еквівалентно 14 627,44 грн., суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що предметом спірних договорів позики є іноземна валюта - долари США, як зазначає позивач у позовній заяві, та як вбачається з розписки від 29 квітня 2018 року, ОСОБА_1 отримала проценти за рік 2018-2019. Вказано, що договір продовжується на наступний 2019-2020 рік, однак розмір одержання процентів його умовами не передбачено, також не можливо встановити, в якому саме розмірі отримано відсотки за рік(а.с.8).

Зі змісту позовної заяви слідує, що за користування коштами за договором позики від 29 квітня 2018 року позичальник повинна сплатити за кожен рік користування проценти у розмірі 400 доларів США, а саме з 2019 по 2023 роки, що становить 1600 доларів США. Сама розписка таких розрахунків сплати відсотків не містить, як і не містить доказів щодо наявності домовленості сторін з цього приводу.

Крім цього, позивачем в позовній заяві зазначено, що за договором позики від 12 червня 2019 року позичальник повинна сплатити за кожен рік користування проценти у розмірі 100 доларів США, а саме з 2019 по 2023 роки, що становить 400 доларів США. Разом з тим, відповідно до досліджуваної розписки, сторони домовились щодо повернення коштів у розмірі 1100 доларів США, встановили термін повернення коштів - 12 червня 2019 року. Сама розписка розрахунків сплати відсотків у розмірі 300 доларів США не містить, як і не містить доказів щодо наявності домовленості сторін з цього приводу.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів в розмірі 1600 та 300 доларів США задоволенню не підлягають.

Суд не погоджується із необхідністю врахування у даному випадку правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17, відповідно до якої, як вказує сторона позивача, суд дійшов висновку, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється в день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строків дії кредитних договорів. По-перше, обставини вказаної справи не тотожні обставинам справи, що розглядається, та відповідно, не можуть бути враховані до правовідносин у даній справі. Так, у справі № 910/17048/17 предметом дослідження, у тому числі, були умови договорів про відкриття банківською установою кредитних ліній, відповідно до яких нарахування процентів повністю і остаточно припинялось в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі; належне виконання договорів про відкриття кредитних ліній було забезпечено іпотекою нерухомості, заставою майнових прав. Однак предметом дослідження у даній справі є боргові розписки із зобов`язанням повернути кошти у визначений у розписках сторонами строк. По-друге, висновки щодо застосування норм права у справі № 910/17048/17 були зроблені щодо інших відносини, а саме припинення основного зобов`язання внаслідок реалізації прав на один із способів забезпечення виконання зобов`язання за наявності інших забезпечень при неповному задоволенні вимог кредитора.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2560,00 грн. (а.с.16а).

В порядку статті 141 ЦПК України, з урахуваннямчасткового задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі відсотковому відношення до задоволених вимог.

Оскільки в ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в розмірі - 5100 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29 вересня 2023 року еквівалентно 186499,86 грн., що становить 72,86 % від заявленої позивачем суми - 7000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29 вересня 2023 року еквівалентно 255980,20 грн. (186499,86 х 100 : 255980,20). Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору, у відсотковому співвідношенні від розміру задоволеної частини позовних вимог та становить 1865,22 грн. (2560х72,86:100).

Керуючись ст. ст. 509, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, та керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 13, 19, 23, 76, 81, 141, 263-265,ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за розписками - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 квітня 2018 року у розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, та за договором позики від 12 червня 2019 року у розмірі 1100 доларів США, а всього стягнути 5100(п`ять тисяч сто) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1865 (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять) гривень 22 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 18 травня 2001 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_2

Повне судове рішення виготовлено 15 січня 2024 року.

Суддя А.В. Слободянюк