Провадження № 22-ц/4808/941/24
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Аверкової Світлани Олександрівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 лютого 2021 року, ухвалене в складі судді Пастернак І.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з домоволодіння без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 про виселення з домоволодіння без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову вказувала, що 11 жовтня 1994 року в Угорницькій сільській раді Івано-Франківської міської ради сторони зареєстрували шлюб, в якому у них народився син ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу на підставі усної домовленості з її батьками вона разом з відповідачем та сином проживали в батьківському будинку по АДРЕСА_1 .

У 2009 році сторони розірвали шлюб, після чого відповідач зобов`язався знайти житло та виїхати з будинку в найкоротший термін.

Після смерті батька позивача ОСОБА_4 у 2012 році остання успадкувала вказаний будинок.

Після прийняття спадщини позивач як власник будинку мала намір обладнати його для проживання з сином, оскільки жиле приміщення потребує капітального ремонту.

Однак відповідач не погоджується звільнити житло, перешкоджає у доступі позивача та сина до будинку, створив умови несприятливі для проживання, відмовляється відремонтувати пошкоджені ним речі та перешкоджає у проведенні ремонту.

У травні 2017 року позивач та її син письмово звернулись до відповідача з вимогою звільнити жиле приміщення, однак відповідач не виконав дані вимоги, що стало підставою для звернення до суду.

За таких обставин просила виселити відповідача з будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення як тимчасового жильця.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 8 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Представник ОСОБА_1 адвокат Аверкова С.О. на дане рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вважає, що судом неправильно застосовано до спірних правовідносин норми житлового законодавства та не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Не враховано роз`яснення, які містяться в пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», про те, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Таким чином, норми статей 9, 116, 157 ЖК УРСР, на які зіслався суд першої інстанції, в даному випадку застосуванню не підлягали. Наведене підтверджується висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18.

Апелянт зазначає, що відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї колишнього власника будинку (батька позивачки) і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Отже, особистий сервітут у відповідача виник у 1994 році після реєстрації шлюбу з позивачкою і являв собою право проживання в спірному житловому будинку та був встановлений батьком позивачки, який на той час був власником цього будинку. 17.11.2015 року власником будинку стала ОСОБА_1 , отримавши його у спадщину після смерті батька. На момент набуття позивачкою права власності на будинок відповідач вже не був членом її сім`ї, оскільки шлюб між ними було розірвано. Згідно усної домовленості між позивачкою та відповідачем останній повинен був підшукати собі житло та виїхати з будинку в найкоротший термін. Вказана обставина додатково підтверджує факт наявності сервітутних правовідносин, а не тих, що регулюються житловим законодавством. Однак суд наведеному оцінки не дав.

Також судом не враховано, що в травні 2017 року позивачка з сином звернулися до відповідача з проханням звільнити спірний житловий будинок. Дана обставина являла собою волевиявлення власника житла щодо припинення дії сервітуту, що узгоджується з положеннями частини 2 статті 406 ЦК України.

Крім того, апелянт зауважує, що судом не досліджено питання щодо моменту виникнення у позивачки права власності на будинок. Посилаючись в оскаржуваному рішенні на те, що при створенні сім`ї сторони вважали, що їх відносини є постійними, а тому і їх права, в тому числі житлові, розглядалися як постійні, суд залишив поза увагою той факт, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 на спірне домоволодіння виникло 17.11.2015 року, коли сторони вже не перебували у сімейних правовідносинах і не вважали, що їх відносини є постійними.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Аверкової Світлани Олександрівни задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з домоволодіння без надання іншого житлового приміщення задоволено. Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2 . Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний суд дійшов висновку, що у порушення норм процесуального права, апеляційний суд вийшов за межі підстав позовних вимог і, фактично, не здійснив перегляд судового рішення першої інстанції, оскільки суд дослідив обставини, які не були заявлені у позовній заяві, та ухвалив судове рішення з підстав, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Процесуальна природа апеляційного оскарження полягає безпосередньо у перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому не може бути здійснена щодо іншого предмета та підстав. Отже апеляційний суд, вийшовши за межі своїх повноважень, розглянув справу не з тих підстав, які були заявлені в суді першої інстанції. Під час нового розгляду суд апеляційної інстанції має переглянути рішення суду першої інстанції в межах повноважень, визначених статтею 367 ЦПК України.

Положенням частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

В судовому засіданні суду апеляційного суду представник апелянта адвокат Аверкова С.О. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Широких Ю.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 жовтня 1994 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб в Угорницькій сільській раді Івано-Франківської міської ради.

Після реєстрації шлюбу на підставі усної домовленості з батьками позивача вона разом з чоловіком (відповідачем) та сином проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

18.08.2009 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 18.08.2009 року (а.с. 7).

Згідно копії Свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 10.08.2012 року прізвище ОСОБА_5 (а.с. 8).

В листопаді 2015 року після смерті батька позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 успадкувала домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 10).

12.04.2017 року позивач із сином письмово звернулись до відповідача з вимогою звільнити вказаний будинок з посиланням на відсутність підстав та для його проживання в ньому (а.с. 4).

Відповідач отримав таку вимогу 06.05.2017 року, однак не виконав її (а.с. 5-6).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. Припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, стороною позивача не наведено наявних підстав, передбачених законодавством, для виселення відповідача.

Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Спірні правовідносини сторін виникли зі вселенням відповідача у спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 у 1994 році.

На час спільного проживання позивача і відповідача у шлюбі цей будинок належав батьку позивача.

Шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинилися з 2009 року (а.с. 7).

А право власності на вказаний будинок позивач ОСОБА_1 набула в 2015 році (а.с. 10).

Відтак, відповідач ніколи не був членом сім`ї власника спірного будинку, і не є наймачем житла.

Доказів постійного проживання позивача та ведення з власниками будинку спільного господарства матеріали справи також не містять.

У 2017 році позивачка з сином направили відповідачу письмову вимогу про звільнення будинку, яку останній отримав, але не виконав.

Згідно зі ст.ст. 98, 99 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду У країни від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Отже, наявність реєстрації у житловому будинку не змінює правового статусу тимчасового мешканця незалежно від тривалості проживання у цьому будинку.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не набув права постійного користування спірним будинком, незважаючи на тривалий час проживання в ньому та прописки за цією адресою, і є тимчасовим мешканцем, добровільно залишити будинок не бажає.

Отже останній підлягає виселенню в судовому порядку на підставі ст.ст. 98, 99 ЖК України без надання іншого жилого приміщення.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №498/164/15-ц (провадження №61-4025св18).

Натомість суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини справи, не визначився із статусом відповідача у житловому будинку, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. А тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Суд враховує й висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», у пункті 27 якого зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні даного рішення про виселення дотримана пропорційність, оскільки судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідача зі спірного житла виселено відповідно до закону. В свою чергу, позивач у передбачений законом спосіб звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1600 грн. 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Аверкової Світлани Олександрівни задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 лютого 2021 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з домоволодіння без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 23 серпня 2024 року.