Справа № 497/2174/23
Провадження № 2/497/48/24
17.01.2024 року Болградський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Раца В.А.,
секретаря Божевої І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку загального позовного провадження, в місті Болграді, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дослідне господарство імені О.В.Суворова"Національного наукового центру "Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова" про стягнення заробітної плати з компенсацією і заборгованості, -
19.09.2023 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом та просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату на момент його звільнення тобто на 01 липня 2023 року у розмірі 235 614,08 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахування з ним до дня фактичного розрахування; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати на загальну суму 58 037,43 грн. та заборгованість за підзвітною сумою у розмірі 189507,66 грн.
Позивач посилається на те, що він з 01 лютого 2021 року працював в державному підприємстві «Дослідне господарство їм О.В.Суворова Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства їм В.Є.Таїрова» на посаді головного бухгалтера. 27 червня 2023 року його було звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. При звільнені йому був наданий розрахунок заборгованості по його заробітній платні і цей розрахунок не здійснено до цього часу. Заборгованість складає 235 614,08 грн. Так як йому не було виплачено своєчасно заборгованість з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахування та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 58 037,43 грн. Окрім цього за період роботи позивача на підприємстві він купував дизпаливо, канцелярські товари, сплачував електроенергію за власні кошти, оскільки без цих витрат підприємство не працювало взагалі. Ця сума витрат склала 189 507,00 грн. Так як йому до цього часу не виплачено заборгованість по заробітній платі та інші суми, він звертається до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Ухвалою суду від 27.09.2023 року по справі було відкрите провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відповідачу надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у неї доказами, але відповідачем було проігноровано судовий виклик та вимоги.
Ухвалою суду від 28.11.2023 року по справі було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 січня 2024 року, про що знову повідомлено сторони.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав 23.10.2023 року заяву, в який просив розглянути справу у його відсутності, підтримав позовні вимоги, також не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Суд дослідивши письмові докази надані сторонами, тобто всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та заборгованості за підзвітною сумою.
В судовому засіданні встановлено, що 01 лютого 2021 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в Державне підприємство «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» головним бухгалтером, що підтверджуються записом №17 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 01 серпня 1991 року. А 27 червня 2023 року звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що видано наказ №8 від 27.06.2023 року та зроблений запис в трудовій книжці - №18 (а.с.5-7), тобто з 01 лютого 2021 року по 27 червня 2023 року він знаходився в трудових відносинах з відповідачем.
Позивачем була надана довідка № 65, видана 06.09.2023 року ДП «ДГ ім. О.В.Суворова» ННЦ «ІВіВ їм. В.Є.Таїрова», підписана директором підприємства Кастровим С.С. та бухгалтером ОСОБА_2 , з якої видно, що за період з 01.07.2021 року по 01.07.2023 року за підприємством рахується заборгованість по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 в розмірі 235 614,08 грн. (а.с.9), саме цю суму просить стягнути з підприємства позивач. Відповідач дану заборгованість не спростував, відповідних доказів не надав.
Окрім цього позивачем суду була надана довідка №66, видана 06.09.2023 року ДП «ДГ їм. О.В.Суворова» ННЦ «ІВіВ їм. В.Є.Таїрова» та підписана директором підприємства Кастровим С.С. та бухгалтером ОСОБА_2 відповідно до якої підприємство заборгувало перед ним підзвітну суму в розмірі 189 507,66 грн. (а.с.8). Доказів на спростування цієї вимоги відповідач не надав.
Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
В порушення вимог ст. 115 КЗпП України з боку підприємства склалась заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі перед ОСОБА_1 у розмірі 235 614,08 грн., що підтверджується довідкою підприємства №65 від 06.09.2023 року про нараховану, але не виплачену заробітну плату, що призвело до порушення прав працівника.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Окрім цього позивач в період роботи на підприємстві купував за власні кошти дизпаливо, канцелярські товари, сплачував електроенергію, яка склала 189 507,66 грн. про цю заборгованість свідчить довідка №66 від 06.09.2023 року.
На підставі вищезазначеного суд вважає вимоги позивача доведеними в судовому засіданні та підлягаючими задоволенню.
Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахування.
Відповідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно з ч.1 ст. 115 КЗпП України, ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (в редакції Закону№ 2352-IX від 01.07.2022 року).
Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.06.2023 (день звільнення позивача) до дня фактичного розрахування.
Відповідно до змін внесених в ст. 117 КЗпП України Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року, які набули чинності 19.07.2022 року, період, за який працівнику має бути нарахований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежено шістьма місяцями. Закон № 2352-IX від 01.07.2022 року, яким працівнику обмежено нарахування відповідно до ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, відповідно до ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі та не поширюється на правовідносини, які існували до набуття цим Законом чинності, тобто до 19.07.2022 року. Так як затримка виникла після прийняття даного закону, тому суд обмежується шістьма місяцями затримки, тобто по грудень 2023 року включно.
Середній заробіток позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.06.2023 по 27.12.2023 становить: 353,49 грн. (заробітна платня за два повних відпрацьованих останніх місяці 7 598,50 грн. х 2 / 43 робочих днів) х 131 робочий день за вказаний період = 46 307,19 грн.
В той же час, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (станом на час звільнення 235 614,08 грн), період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та інші обставини справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 01.07.2020 року по 01.07.2023 року, тобто майже протягом усього знаходження в трудових відносинах залишити усю суму - 46 307,19 грн. та не зменшувати її.
Але ці позовні вимоги суд задовольняє частково, так як позивач просив стягнути середній заробіток до дня фактичного розрахування.
Щодо стягнення компенсації втрати частини доходів.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
Відповідно до ст. 1-4 Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10-го числа, що настає за звітним.
Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку.
Позивачем надано розрахунок компенсації, сума якої складає 58 037,43 грн., та з якої суд повністю погоджується (а.с.10), тому задовольняє цю вимогу в повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави.
Беручи до уваги те, що згідно з п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору, судовий збір за подання до суду позову немайнового (майнового) характеру у розмірі 1073 грн.60 коп. за одну вимогу. Позивачем заявлено чотири вимоги, які задоволені, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави 4 294,40 грн.
На підставі ст.ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, Законів України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21.02.2001, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дослідне господарство імені О.В.Суворова "Національного наукового центру "Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова" про стягнення заробітної плати з компенсацією і заборгованості - задовольнити частково.
- заборгованість по заробітної платі за період з 01.07.2021 року по 01.07.2023 року в розмірі 235 614 (двісті тридцять п`ять тисяч шістсот чотирнадцять) гривень 08 копійок;
- середній заробіток за час затримки розрахування з 28.06.2023 року по 27.12.2023 року в розмірі 46 307 (сорок шість тисяч триста сім) гривень 19 копійок;
- компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на загальну суму 58 037 (п`ятдесят вісім тисяч тридцять сім) гривень 43 копійки;
- суму заборгованості за підзвітною сумою в розмірі 189 507 (сто вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот сім) гривень 66 копійок;
а всього 529 466 (п`ятсот двадцять дев`ять тисяч чотириста шістдесят шість) гривень 36 копійок.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца