Справа № 179/1235/23
Провадження № 2/202/1206/2024
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

12 червня 2024 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Мажари Н.І., неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року позивач звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом про позбавленняОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2023 року дану справу було передано за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, якому відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 було змінено територіальну підсудність судових справ Краснолиманського міського суду Донецької області.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 листопада 2023 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Згідно з позовною заявою свої позовні вимоги про позбавленняОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач обґрунтовує тим, що його дочка ОСОБА_4 з 04.06.2005 року перебувала у шлюбі з відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася дочка ОСОБА_2 .

09.02.2010 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був розірваний. Після розірвання шлюбу дитина залишалася проживати з матір?ю.

В подальшому ОСОБА_4 у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 остання померла.

Після цього онука ОСОБА_2 проживала з ним і бабусею в м. Лимані Донецької області.

З 09.11.2022 року вони мешкають як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті матері участь у вихованні дитини приймає лише дід і баба. Батько від виконання своїх батьківських обов`язків самоусунувся.

Позивач зазначає, що він зі свого боку створює належні умови виховання дитини, купує одяг, взуття, інші речі, необхідні для нормального розвитку дитини.

27 квітня 2023 року в присутності представника сектору-служби у справах дітей Магдалинівської селищної ради Кривінською Тамілою були надані письмові пояснення, що з біологічним батьком вона не спілкується з 2018 року, останній її матеріально не підтримує. З 2018 року її виховує та утримує дідусь.

Відповідач на вимогу служби у справах дітей Лиманської міської ради оформив допомогу по втраті годувальника на дитину ОСОБА_2 , але кошти використовує на власні потреби не за цільовим призначенням.

В 2021 році на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Лиманської сільської ради неодноразово розглядалося питання про виконання постанови Донецького апеляційного суду від 01.09.2020 року по справі № 236/184/19 щодо виконання ОСОБА_3 батьківських обов?язків. Служба у справах дітей звернулася до правоохоронних органів щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за невиконання ним батьківських обов?язків відносно дочки ОСОБА_2 .

На думку позивача, відповідач ухиляється від виховання свої дочки, не проявляє батьківської турботи, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з дитиною, не виявляє до неї інтересу, не створює умов для її життя.

За цих підстав позивач просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , який приймав участь у режимі відеоконференції, та його представник адвокат Мажара Н.І. позов підтримали та наполягали на його задоволенні. При цьому пояснили, що відповідач до смерті матері дитини сплачував аліменти. Після її смерті аліменти на утримання дитини не сплачує.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи, відзив на позов не надав. Згідно з поштовим відправленням, яке повернулося на адресу суду, відповідач за своїм зареєстрованим місцем проживання відсутній. Тому судом проведений заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних даних та доказів.

Представник органу опіки та піклування Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив проводити розгляд без його участі.

Неповнолітня ОСОБА_2 у судовому засіданні в режимі відеоконференції пояснила суду, що відносини з батьком не підтримують, не спілкуються. Після смерті матері в 2018 року вона мешкає з дідом та бабою. З 2022 року вони стали мешкати в смт Магдалинівка Дніпропетровської області. Просила позбавити батька батьківських прав.

Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню за наступних підстав:

Судом установлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 в них народилася дочка ОСОБА_2 .

В 2008 році з ОСОБА_3 були стягнуті на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки.

09.02.2010 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був розірваний.

Після розірвання шлюбу між батьками малолітня ОСОБА_2 залишалася проживати разом із матір?ю.

12 серпня 2010 року ОСОБА_4 уклала новий шлюб і змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла.

Після її смерті між сторонами (дідом та батьком) виник спір щодо виховання та місця проживання дитини.

Так, 15.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призначення опікуна та стягнення аліментів (справа № 236/184/19).

В свою чергу, в липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до цього ж суду з позовом про відібрання малолітньої дитини у ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини з батьком (справа № 236/2882/19).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманського міської ради Донецької області, про відібрання малолітньої дитини та визначення місця проживання дитини з батьком було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком, суд виходив із того, що допитана в судовому засіданні ОСОБА_8 висловила бажання проживати з дідусем і бабусею, в сім?ї яких вона тривалий час проживає, та де створені належні умови для її виховання, навчання та гармонійного розвитку.

В свою чергу, рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лиманського міської ради Донецької області, про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів було також відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 01 вересня 2020 року рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року змінено, а саме доповнено резолютивну частину рішення наступним змістом: «Попередити ОСОБА_9 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки ОСОБА_2 . Покласти на орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов?язків відносно доньки ОСОБА_2 ».

При цьому, відмовляючи у позбавленні ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2 , суд виходив із недоведеності умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, зокрема того, що відповідач позбавлений можливості бачитися з дитиною, приймати участь у її вихованні, оскільки є перепони зі сторони позивача.

Також судом установлено, що після смерті матері в грудні 2018 року ОСОБА_2 проживала з дідом та бабою (зі сторони матері) в м. Лимані Донецької області, а з листопада 2022 року як внутрішньо переміщені особи вони мешкають у смт Магдалинівка Дніпропетровської області.

17 травня 2023 року виконавчим комітетом Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області за зверненням позивача був затверджений висновок органу опіки та піклування Магдалинівської селищної ради про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Звернувшись у липні 2023 року повторно з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

При вирішенні спору між сторонами суд виходить із того, що відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ

встановив, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 статті 8.

У пунктах 54-59 цього рішення ЄСПЛ зазначено, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Судом також зазначено, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір`ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи можуть бути належними. Однак національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. До того ж факт оскарження заявником заяви про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина».

Отже, з практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав.

Крім того, вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Суд бере до уваги, що на момент розірвання шлюбу між батьками в 2010 році дитині ОСОБА_10 було два роки. Її мати того ж року уклала новий шлюб. Весь час до грудня 2018 року дитина проживала разом із матір`ю. З батьком спілкувалася рідко. Через вказані обставини дитина не має з батьком психологічного зв`язку. Навпаки, мешкаючи в родині матері, дитина має більшу прихильність до батьків матері діда та баби, з якими виявила категоричне бажання проживати після смерті матері.

Так, одразу після смерті матері дитини в грудні 2018 року між сторонами (дідом і батьком) виник спір щодо участі відповідача у вихованні дитини та місця проживання дитини.

В січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. При тому, що мати дитини за свого життя питання про позбавлення відповідача батьківських прав не ставила і виконання ним батьківських обов`язків не оспорювала.

В свою чергу, відповідач звернувся до суду з позовом про відібрання дитини у діда та визначення місця проживання дитини з ним батьком.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року по справі № 236/2882/19 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком.

Також рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року по справі № 236/184/19 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2 .

При цьому постановою Донецького апеляційного суду від 01 вересня 2020 року було доповнено резолютивну частину рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року, а саме попереджено ОСОБА_9 про необхідність зміни ставлення до виховання дочки ОСОБА_2 та покладено на орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов?язків відносно дочки ОСОБА_2 .

Водночас суди обох інстанцій вважали недоведеним факт умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Однак, відмовляючи у визначенні місця проживання дитини з батьком, суд виходив із інтересів самої дитини, яка забажала мешкати разом із дідом та бабою по лінії матері.

Повторно звертаючись у серпні 2023 року з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач посилається на невиконання ним батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_2 .

За загальними правилами доказування, визначеними у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, позивачем не надано доказів умисногоухилення відповідача від виховання дочки та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Навпаки в матеріалах справи міститься копія листа ОСОБА_3 на ім`я позивача та його дружини від 22.01.2021 року щодо врегулювання питання його участі у вихованні дочки, з якого вбачаються його наміри виконувати свої батьківські обов`язки відносно дочки ОСОБА_2 .

Відтак суд вважає, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованим, у зв`язку з чим суд не може з ним погодитися, оскільки будь-яких конкретних обставин умисного (винного) ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків органом опіки та піклування не наведено. Висновок є однобічним та ґрунтується виключно на позиції позивача.

Зокрема в своєму висновку органом опіки та піклування зазначено, що ОСОБА_3 з грудня 2018 року не виконує батьківські обов`язки відносно дочки ОСОБА_2 , матеріально її не забезпечує, з 2018 року утриманням та вихованням ОСОБА_2 займається дідусь.

Разом із тим, суд вважає, що органом опіки та піклування не було враховано, що відповідач не бере участі у вихованні дочки з об`єктивних причин, оскільки відповідачу було відмовлено у відібранні дитини та визначенні її місця проживання з батьком через те, що сама дитина виявила бажання мешкати з дідом і бабою, якими після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України змінено її місце проживання з м. Лиман Донецької області, де знаходиться зареєстроване місце проживання батька, на смт Магдалинівка Дніпропетровської області, де вони наразі мешкають як внутрішньо переміщені особи.

Вказані обставини, на переконання суду, виключають можливість безпосередньої участі батька у вихованні дочки, яка за власним бажанням мешкає в іншій родині, а з 2022 року взагалі в іншій ніж батько області України, та зі свого боку з 2018 року не бажає з ним спілкуватися, що може бути викликано впливом з боку позивача, який у дитини користується певним авторитетом і після смерті дочки не бажає розлучатися з онукою, оскільки до цього часу спору щодо виконання батьком своїх обов`язків не виникало.

Щодо тверджень позивача про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за невиконання ним батьківських обов`язків, не вжиття відповідачем заходів щодо паспортизації дитини, не надання ним матеріального забезпечення дитині, зокрема самостійне розпорядження відповідачем коштами дитини не в її інтересах, то суд ставиться до них критично, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

Суд звертає увагу, що у справі відсутні докази притягнення відповідача до будь-якого виду відповідальності за невиконання батьківських обов`язків.

Крім того, суд звертає увагу, що з відповідача ще в 2008 році були стягнуті аліменти на утримання дочки, що підтверджується змістом рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року по справі № 236/2882/19.

Тож у зв`язку зі смертю матері сама дитина, якій на цей час виповнилося 17 років і яка не проживає з батьком, може звернутися з заявою про заміну стягувача у виконавчому документі, зокрема самостійно виступати отримувачем як аліментів, так і коштів призначеної їй державної допомоги.

Само ж по собі неотримання вчасно неповнолітньою ОСОБА_2 , яка мешкає в родині позивача, паспорта громадянина України не може бути підставою для висновку про невиконання відповідачем батьківських обов`язків та його позбавлення батьківських прав.

Отже, виходячи з усіх установлених судом життєвих обставин, що склалися між сторонами і дитиною та впливають на можливість здійснення відповідачем своїх батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_2 , суд вважає, що у цій справі відсутні належні докази умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які можуть бути достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.

На переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав порушуватиме його права та не відповідатиме інтересам самої дитини, оскільки вона залишилася без матері. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з батьком не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому, оскільки ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків чи неможливість їх здійснення не доведені.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 народження, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Наталія Марченко