ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 серпня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3751/23

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/838/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , Чернігівська міська рада, Комунальне підприємство

ЖЕК-10 Чернігівської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Рахманкулової І.П. від 01 квітня 2024 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 04 квітня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується ордером на житлове приміщення в гуртожитку № НОМЕР_1 від 08.12.2015 року, виданим ПАТ ВТФ Сіверянка. У зазначеній квартирі, крім позивача зареєстровані її чоловік ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 , а також ОСОБА_2 , яка з 2015 року у квартирі не проживає, що підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації, складеним 09.03.2023 року у присутності сусідів. Позивач зазначала, що умови та підстави реєстрації ОСОБА_2 у вказаній квартирі їй невідомі, вона та її родина особисто із ОСОБА_2 не знайомі та ніколи її не бачили.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.07.2023 року, яке було залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.10.2023 року, вимоги позивача ОСОБА_1 було задоволено; визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено часткового. Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 17.07.2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03.10.2023 року - скасовано, та передано дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до приписів ч.1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

18.03.2024 року до суду першої інстанції надійшла заява від позивача (а.с.97-98, том 1), про зміну предмета позову, яку суд першої інстанції прийняв, як заяву про уточнення позовної вимоги, У поданій позивачем заяві зазначено, що після передачі гуртожитку до комунальної власності, змінився номер спірної квартири, а саме, к. №812 на час розгляду справи присвоєно номер 77/6, і за даних обставин, позивач просила: Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 .

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.04.2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 757 грн. 60 коп. судових витрат зі сплати судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 01.04.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого ОСОБА_1 позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 01.04.2024 року є таким, що ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на обставини, викладені нею у позовній заяві, та вказує, що в період з 2021 року по лютий 2023 року відповідач свідомо жодних платежів за кімнату 812 не вносила, договорів не переукладала, і взагалі жодних активних дій, щоб відстояти своє право на житло, не вчиняла, а отже, втратила інтерес до вищевказаного житла. Апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції відносно того, що позивачу на склад сім`ї було надано не всю площу кімнати № 812, а лише 18,19 кв.м, а за доводами відповідача та із виставлених рахунків на оплату комунальних послуг вбачається, що загальна площа кімнати № 812 становить 26 кв.м, така ж площа є опалювальною, оскільки ордер надається саме на житлову площу в гуртожитку, а не загальну, яка має допоміжний характер та не пристосована до проживання. Апелянт стверджує, що матеріали справи не містять в собі ордеру відповідача на кімнату №812, при цьому, сам по собі факт реєстрації у спірному житловому приміщенні, без відповідних документів ще не вказує на те, що житло було отримано правомірно. За доводами апелянта, позиція відповідача є суперечливою, а її показання спростовуються матеріалами справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції мав би критично до них поставитись та не приймати до уваги. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків, які мали б підтвердити неповажні причини відсутності відповідача у спірному житлі, у зв`язку з чим ОСОБА_1 повторно заявляє клопотання про виклик свідків до суду апеляційної інстанції. За доводами апелянта, відповідач добровільно виселилась із спірної квартири, надавши згоду коменданту гуртожитку проживати в іншій квартирі (кімнаті) цього ж гуртожитку, вимог про вселення у спірну квартиру чи визнання недійсним виданого позивачу ордеру, відповідач не заявляла.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.04.2024 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 01.04.2024 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Слєпченко С.А. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Прокоф`єв Б.І. просили залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.04.2024 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 01.04.2024 року.

В судове засідання апеляційного суду треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представники Чернігівської міської ради, Комунального підприємства ЖЕК-10 Чернігівської міської ради, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Згідно приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 08.12.2015 року ПАТ ВТФ Сіверянка видало ОСОБА_1 ордер на житлову площу в гуртожитку № НОМЕР_1 на право зайняття по АДРЕСА_4 , склад сім`ї: чоловік ОСОБА_3 , 1986 року народження, донька ОСОБА_4 , 2009 року народження (а.с. 9, том 1).

Згідно із довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.02.2023 року № 138, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано чотири особи, з 08.12.2015 року: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та з 02.12.2004 року: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.7,8, том 1).

Як свідчать договори піднайму від 22.03.2015 року №573, від 22.09.2016 року № 830, від 22.03.2017 року № 926, від 22.09.2019 року № 1346, від 22.09.2020 року № 1525, ТОВ Сівердім передало ОСОБА_2 у піднайм (строкове платне користування) 1/2 кімнати № 812, що складало 9 м2, і знаходилося у гуртожитку по АДРЕСА_5 , а ОСОБА_2 прийняла і зобов`язалась своєчасно сплачувати за користування об`єктом піднайму, а також за комунальні послуги, відповідно до умов даного договору (а.с. 94, 95, 96, 97, 98, том 1).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 04.08.2022 №286, затверджено акт приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова будівлі гуртожитку по АДРЕСА_5 , яка перебуває на балансі Публічного акціонерного товариства виробничо-торгової фірми Сіверянка (а.с.109, том 1).

Довідкою ТОВ Сівердім від 01.05.2023 року № 4 підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно проживала в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим їй нараховувалась оплата за проживання в гуртожитку, в тому числі, компенсація використаних комунальних послуг (а.с.110, том 1).

За інформацією відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 03.07.2023 року №700/2023/1-10, рішенням міської ради 30.03.2023 року №30/VIII-15 Про надання дозволу на приватизацію житла у будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , надано дозвіл мешканцям гуртожитку на приватизацію житла у будівлі за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.108, том 1). Рішенням виконавчого комітету 20.04.2023 року №242 Про зміну нумерації житлових приміщень у будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , здійснено зміну нумерації житлових приміщень у будівлі відповідно до технічного паспорту на будинок квартирного типу (гуртожиток), згідно з додатком.

Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 09.03.2023 року, затвердженим в КП ЖЕК-10 Чернігівської міської ради, встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає за місцем реєстрації (а.с.10, том 1).

12.01.2024 року ТОВ Сівердім на запит представника позивача надало інформацію за №2, в якій зазначено, що за період часу з лютого 2014 по грудень 2023 роки ОСОБА_2 не сплачувала комунальні платежі за квартиру АДРЕСА_6 (а.с.18, зворот-19, том 2).

Згідно довідки ТОВ Сівердім №4 від 07.03.2024 року, ОСОБА_2 здійснювала оплату за проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому, числі компенсацію використаних комунальних послуг за період: січень 2016 року по листопад 2020 року, включно (а.с.68, том 2).

Зазначення у довідках різної інформації щодо одного і того ж питання ТОВ Сівердім на запит суду першої інстанції пояснило тим, що при формуванні довідки №2 від 12.01.2024 року (наданої на запит представника позивача), в процесі перевірки даних щодо оплати виникла технічна помилка.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 01.04.2024 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням положень статті 47 Конституції України, статей: 71, 72 Житлового кодексу України, роз`яснень п.10, п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, практики розгляду справ Верховним Судом, Європейським Судом з прав людини, а також фактичних, документально підтверджених обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Судом першої інстанції було враховано, що у спірній кімнаті з 02.12.2004 року проживала відповідач та була зареєстрована у даному житлі. При цьому, як вбачається зі змісту ордера, позивачу на склад сім`ї було надано не всю площу кімнати № 812, а лише 18,19 кв.м, а за твердженням відповідача та із виставлених рахунків на оплату комунальних послуг вбачається, що загальна площа кімнати №812 становить 26 кв.м, така ж площа є опалювальною. Суд першої інстанції зазначив, що наявними у справі доказами підтверджено, що у відповідача виникло право користування житловим приміщенням задовго до того, як у це ж приміщення за рішенням адміністрації підприємства ПАТ ВТФ Сіверянка було вселено сім`ю позивача, при цьому, сім`ї позивача ордер видано на кімнату № 812, площею 18,19 кв.м, при загальній площі кімнати 26 кв.м, і відповідач, хоча і фактично проживала в іншій кімнаті гуртожитку, проте, з нею укладалися договори піднайму на частину спірної кімнати розміром 9 кв.м, і саме за це житлове приміщення відповідач оплачувала комунальні платежі та вносила плату за користування, вважаючи його своїм єдиним житлом, в якому вона була зареєстрована. При цьому, надаючи оцінку копіям договорів піднайму № 44 від 22.03.2021 року та №141 від 22.03.2022, укладеним між ТОВ Сівердім та ОСОБА_2 на піднайм частини кімнати № НОМЕР_2 , розміром 9 кв.м, суд першої інстанції вказав, що дані документи не свідчать про те, що для відповідача це житло стало постійним місцем проживання, адже ордеру їй на це житло видано не було, місце її проживання у даному приміщенні не реєструвалося, а повернутися у своє постійне місце проживання відповідач не мала можливості, оскільки у кімнаті № НОМЕР_3 продовжувала проживати сім`я позивача. Суд першої інстанції вказав, що дані докази підтверджують доводи відповідача відносно того, що оскільки спірна квартира, в якій відповідач зареєстрована, має лише одну кімнату, площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в ній двох сімей, то відповідач вимушено проживала в іншій кімнаті на прохання коменданта гуртожитку, зберігаючи при цьому інтерес до спірного житла, в якому була зареєстрована та за яке оплачувала комунальні платежі. За вищевказаних обставин, із врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду: від 27.08.2021 року у справі №521/5887/17, провадження №61-7894св20, від 22.11.2018 року у справі №760/13113/14-ц, провадження №61-30912св18, від 16.06.2021 року у справі №289/2299/18, провадження №61-17608св20, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач з поважних причин не проживала за місцем своєї реєстрації, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок рішення суду першої інстанції від 01.04.2024 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду від 01.04.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на обставини, викладені нею у позовній заяві, та вказує, що в період з 2021 року по лютий 2023 року відповідач свідомо жодних платежів за кімнату 812 не вносила, договорів не переукладала, і взагалі жодних активних дій, щоб відстояти своє право на житло, не вчиняла, а отже, втратила інтерес до вищевказаного житла. Апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції відносно того, що позивачу на склад сім`ї було надано не всю площу кімнати №812, а лише 18,19 кв.м, а за доводами відповідача та із виставлених рахунків на оплату комунальних послуг вбачається, що загальна площа кімнати №812 становить 26 кв.м, така ж площа є опалювальною, оскільки ордер надається саме на житлову площу в гуртожитку, а не загальну, яка має допоміжний характер та не пристосована до проживання. Апелянт стверджує, що матеріали справи не містять в собі ордеру відповідача на кімнату №812, при цьому, сам по собі факт реєстрації у спірному житловому приміщенні, без відповідних документів ще не вказує на те, що житло було отримано правомірно. За доводами апелянта, позиція відповідача є суперечливою, а її показання спростовуються матеріалами справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції мав би критично до них поставитись та не приймати до уваги. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків, які мали б підтвердити неповажні причини відсутності відповідача у спірному житлі, у зв`язку з чим ОСОБА_1 повторно заявляє клопотання про виклик свідків до суду апеляційної інстанції. За доводами апелянта, відповідач добровільно виселилась із спірної квартири, надавши згоду коменданту гуртожитку проживати в іншій квартирі (кімнаті) цього ж гуртожитку, вимог про вселення у спірну квартиру чи визнання недійсним виданого позивачу ордеру, відповідач не заявляла.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 47 Конституції України регламентовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення Європейського Суду з прав людини від 18.02.1999 року у справі Ларкос проти Кіпру, заява № 29515/95).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства(McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п.50).

Відповідно до положень статті 6 Житлового кодексу України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 Житлового кодексу України.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (ч.1, ч.2 статті 71 Житлового кодексу України).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 Житлового кодексу України).

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Системне тлумачення статей: 71, 72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року в справі №289/2299/18, провадження №61-17608св20, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 року в справі №759/19579/17, провадження №61-4520св21, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.07.2021 року в справі №554/3289/20, провадження №61-2951св21). При цьому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням, з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на ті обставини, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_2 . Позивач вказувала, що у цій квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка з 2015 року у квартирі не проживає, що підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації, складеним 09.03.2023 року у присутності сусідів. У зв`язку із даними обставинами, позивач ОСОБА_1 просила визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

При цьому, відповідач ОСОБА_2 акцентувала увагу на тому, що вона не має змоги разом із сім`єю ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі, оскільки квартира має лише одну кімнату, площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання трьох дорослих осіб. За доводами відповідача, вона ніколи не відмовлялася від прав на спірну квартиру, продовжувала весь час сплачувати комунальні послуги та переукладати договори найму на спірну квартиру. Спірна квартира для відповідача є житлом, у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права власності чи користування іншим житлом відповідач ОСОБА_2 не має. За твердженнями сторони відповідача в ході судового розгляду даної справи, у разі визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, відповідач набуває статусу безхатченка.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням положень статті 47 Конституції України, статей: 71, 72 Житлового кодексу України, роз`яснень п.10, п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, практики розгляду справ Верховним Судом, Європейським Судом з прав людини, а також фактичних, документально підтверджених обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Судом першої інстанції було враховано, що у спірній кімнаті з 02.12.2004 року проживала відповідач та була зареєстрована у даному житлі. При цьому, як вбачається зі змісту ордера, позивачу на склад сім`ї було надано не всю площу кімнати № 812, а лише 18,19 кв.м, а за твердженням відповідача та із виставлених рахунків на оплату комунальних послуг вбачається, що загальна площа кімнати №812 становить 26 кв.м, така ж площа є опалювальною. Суд першої інстанції зазначив, що наявними у справі доказами підтверджено, що у відповідача виникло право користування житловим приміщенням задовго до того, як у це ж приміщення за рішенням адміністрації підприємства ПАТ ВТФ Сіверянка було вселено сім`ю позивача, при цьому, сім`ї позивача ордер видано на кімнату № НОМЕР_3 , площею 18,19 кв.м, при загальній площі кімнати 26 кв.м, і відповідач, хоча і фактично проживала в іншій кімнаті гуртожитку, проте, з нею укладалися договори піднайму на частину спірної кімнати розміром 9 кв.м, і саме за це житлове приміщення відповідач оплачувала комунальні платежі та вносила плату за користування, вважаючи його своїм єдиним житлом, в якому вона була зареєстрована. При цьому, надаючи оцінку копіям договорів піднайму № 44 від 22.03.2021 року та №141 від 22.03.2022, укладеним між ТОВ Сівердім та ОСОБА_2 на піднайм частини кімнати № НОМЕР_2 , розміром 9 кв.м, суд першої інстанції вказав, що дані документи не свідчать про те, що для відповідача це житло стало постійним місцем проживання, адже ордеру їй на це житло видано не було, місце її проживання у даному приміщенні не реєструвалося, а повернутися у своє постійне місце проживання відповідач не мала можливості, оскільки у кімнаті № НОМЕР_3 продовжувала проживати сім`я позивача. Суд першої інстанції вказав, що дані докази підтверджують доводи відповідача відносно того, що оскільки спірна квартира, в якій відповідач зареєстрована, має лише одну кімнату, площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в ній двох сімей, то відповідач вимушено проживала в іншій кімнаті на прохання коменданта гуртожитку, зберігаючи при цьому інтерес до спірного житла, в якому була зареєстрована та за яке оплачувала комунальні платежі. За вищевказаних обставин, із врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду: від 27.08.2021 року у справі №521/5887/17, провадження №61-7894св20, від 22.11.2018 року у справі №760/13113/14-ц, провадження №61-30912св18, від 16.06.2021 року у справі №289/2299/18, провадження №61-17608св20, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач з поважних причин не проживала за місцем своєї реєстрації, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 01.04.2024 року щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що надані стороною позивача в якості доказів копії договорів піднайму №44 від 22.03.2021 року та №141 від 22.03.2022 року, укладені між ТОВ Сівердім та ОСОБА_2 на піднайм частини кімнати № 518 розміром 9 кв.м, не свідчать про те, що для відповідача це житло стало постійним місцем проживання, оскільки ордеру відповідачу на це житло видано не було, місце її проживання у даному приміщенні не реєструвалося, а повернутися до свого постійного місця проживання відповідач не мала можливості, оскільки у спірній кімнаті № НОМЕР_3 продовжувала проживати сім`я позивача. Даними доказами підтверджуються доводи відповідача відносно того, що спірна квартира, в якій відповідач зареєстрована, має лише одну кімнату, площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в ній двох сімей, і тому відповідач вимушено проживала в іншій кімнаті, на прохання коменданта гуртожитку, зберігаючи при цьому інтерес до житла, в якому була зареєстрована та за яке оплачувала комунальні платежі.

Виходячи із правового аналізу приписів вказаних вище норм права, які регламентують спірні правовідносини, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, необхідно враховувати причини відсутності даної особи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення.

Апелянтом не надано належних та достатніх, у розумінні положень статей: 77, 80 ЦПК України, доказів на спростування висновку суду першої інстанції відносно того, що відповідач з поважних причин не проживала за місцем своєї реєстрації, та ніколи не втрачала інтересу до спірного житла, а її відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, і тому позбавлення відповідача права користуванням вказаною квартирою, буде невиправданим та непропорційним втручанням у право відповідача на повагу до її житла.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України, Європейський Суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Із врахуванням встановлених документально підтверджених обставин даної цивільної справи та досліджених судом доказів, апеляційним судом відхилено клопотання сторони позивача щодо виклику в судове засідання апеляційного суду свідків, які мали б підтвердити обґрунтованість вимог заявленого позову. При цьому, необхідно зазначити, що показання свідка, відповідно до приписів статті 90 ЦПК України, є одним із видів доказів. Положення ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України регламентують, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 01.04.2024 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 01.04.2024 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 01 квітня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: