КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном.

Просив усунути перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення.

В обґрунтування позову вказав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 19 жовтня 2002 року по 23 грудня 2022 року. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу ними було набуте спільне майно, серед якого будинок АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :90:894:0133, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, зареєстрований 28 листопада 2019 року за ОСОБА_1 .

Оскільки майно було придбане ними в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що станом на 26 березня 2024 року сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного сумісного майна, тому відповідач користується спірним будинком та земельною ділянкою одноособово всупереч ст. 369 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував, які саме обставини вказують на існування перешкод з боку відповідача у користуванні будинком, оскільки адміністративні протоколи були складені відносно подій у лютому та червні 2023 року, а позивач звернувся з позовом у листопаді 2023 року.

Вважає, що суд першої інстанції всупереч відсутності належних доказів встановив, що відповідач користується спірним будинком одноособово.

Зазначає, що твердження позивача про відсутність іншого житла є неправдивим, оскільки він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та має у приватній власності квартиру АДРЕСА_3 .

Вважає, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються належними, достатніми та достовірними доказами, а оскаржуване рішення містить неприпустимі припущення та оцінку правовідносин, які є предметом іншого позову в іншій справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Апелянт ОСОБА_1 , в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник апелянта ОСОБА_4 , в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/3416/23, провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП - закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 33-34).

12 березня 2023 року позивач звернувся до Дарницького УП ГУНП у м. Києві та вказав, що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, чинить перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 , забороняє спілкуватись по телефону з дітьми - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 20).

06 липня 2023 року відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/9779/23 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення щодо сторін у справі ( а.с. 35-39).

23 серпня 2023 року відкрито провадження в справі №753/13776/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (а.с.21-23); ОСОБА_1 у справі №753/13776/23 надано відзив (а.с.24-31).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна садовий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано 28.11.2019 за ОСОБА_1 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер :90:894:0133 площею 0,0548 га, для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрована 20.11.2019 на праві приватної власності за ОСОБА_1 (а.с. 7-9).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні власністю є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те позивачем не додано доказів того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірним майном. Так, було надано звернення до Дарницького УП ГУНП у м. Києві де позивач вказав, що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, чинить перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 , забороняє спілкуватись по телефону з дітьми - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів звертає увагу, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову так як станом на час розгляду цієї справи було відсутнє рішення суду про те, що спірний будинок є особистою власністю відповідачки або про поділ майна, а, отже, позивач має право вільно користуватись ним.

Разом із тим, відповідачка заперечуючи проти задоволення позову не надала доказів того, що вона не чинить перешкод в користуванні майном.

ОСОБА_7 неодноразово звертався до Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції м. Києва щодо перешкоджання його дружиною ОСОБА_8 у вселенні в спірне житлове приміщення. Правоохоронним органам ОСОБА_7 повідомила, що дозволить ОСОБА_7 потрапити в квартиру виключно на підставі рішення суду про вселення.

Колегією суддів не встановлено порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи позов вірно врахував, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом свідчить про наявність перешкод.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко