Дата документу 02.07.2024 Справа № 332/32/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/32/23 Головуючий у першій інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/1171/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У січня 2023 року АТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За позовом, посилаючись на ст.ст. 525, 526, 530, 599, 610-612, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України та умови договору № від 06.10.2018, АТ «ОТП Банк» просило стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 43 461,76 грн, а також судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість по картковому рахунку за договором № від 06.10.2018 в розмірі 43 461,76 грн та судовий збір в сумі 2 481,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості по кредиту, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами таку заборгованість.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Апеляційна скарга містить клопотання про витребування у позивача інформацію про строк дії пільгового періоду відповідно до заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» підписану відповідачем 06.10.2018 року та розмір кредитного ліміту.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03.05.2024 року клопотання представника скаржника задоволено, витребувано у позивача інформацію про строк дії пільгового періоду відповідно до заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» підписану відповідачем 06.10.2018 року та розмір кредитного ліміту.

Відповідно до довідки про доставку електронного документу ухвала від 03.05.2024 року надіслана АТ «ОТП БАНК» в його електронний кабінет 03.05.2024 року об 22:14:50 (а.с.164).

Проте позивачем не виконано вимоги зазначеної ухвали та не надано суду витребовувані документи.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перд позивачем.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 06.10.2018 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № від 06.10.2018, що за правовою природою є змішаним договором кредитного договору та договору про видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (а.с. 4-5).

Відповідно до умов договору, АТ «ОТП Банк» взяв на себе зобов`язання з відкриття карткового рахунку, надання картки держателю, а також виконання розрахункового обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки.

На дату укладення заяви-анкети розмір фіксованої процентної ставки становить 0,01% річних (п. 1.2 Договору (а.с. 4); п. 4 Паспорта споживчого кредиту (а.с. 6)).

З п. 2.1 Договору вбачається, що на ім`я відповідача відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 4).

Банком на адресу відповідача 13.10.2022 за Вих. № 11683045 була надіслана вимога про погашення заборгованості, однак жодні дії з боку відповідача на погашення вказаної суми заборгованості здійснені не були (а.с. 23).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № _CARD від 06.10.2018, заборгованість відповідача перед банком становить 43 462,76 грн, що складається із: заборгованості по тілу 35 000,00 грн; заборгованості по відсотках 8 461,76 грн; заборгованості за пенею 0,00 грн (а.с. 24-36).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У розумінні статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд першої інстанції передчасно зробив висновок, про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки.

Матеріали справи не містять підтверджень встановлення кредитного ліміту за договором № _CARD від 06.10.2018 року чи виписки з карткового рахунку, що підтверджує рух коштів.

Таким чином, матеріали справи не містять підтвердження, зазначуваного в позовній заяві розміру тіла кредиту 35 000 гривень, що, відповідно, унеможливлює встановлення реального розміру заборгованості.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від

таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У постанові від 23 січня 2018 року (справа № 755/7704/15-ц, провадження № 61-283 св 18) Верховним Судом зазначено, що належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Матеріали справи містять виключно докази про укладення 06.10.2018 між позивачем та ОСОБА_1 кредитного договору № від 06.10.2018 року наданим на споживчі цілі.

До матеріалів справи долучений детальний розрахунок заборгованості за кредитом, наданим на споживчі цілі в розмірі 19 098,00 грн, згідно якого вбачаються суми сплачених коштів на рахунок банку, платіжні періоди, суми відсотків на строкову суму (а.с. 112). Позивач підтвердив, що відповідач сплатив кредит на споживчі цілі у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зайшли своє підтвердження під час розгляду колегією суддів матеріалів справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2024 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

В задоволенні позову Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 721 гривня 50 копійок (три тисячі сімсот двадцять одна гривня п`ятдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 02 липня 2024 року.

Головуючий

Судді: