У Х В А Л А

04 червня 2024 року

м. Київ

справа № 601/1950/21

провадження № 61-7309ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю та

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, після збільшення позовних вимог, просила:

- визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя такі транспортні засоби: автомобіль вантажний малотонажний-В марки IFA MULTICAR 25 М,

1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1996 см куб.; самоскид-С вантажний марки Камаз 55102, 1983 року випуску, об`єм двигуна 10850 см куб.; причіп - самоскид-Е марки ГКБ 8527, 1987 року випуску; автомобіль легковий вантажопасажирський-В марки Peugeot Expert, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1997 см куб;

- виділити їй у власність автомобіль легковий вантажопасажирський-В марки Peugeot Expert, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1997 см куб.;

- виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль вантажний малотонажний-В марки IFA MULTICAR 25 М, 1988 року випуску, державний номерний знак

НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1996 см куб.;

- стягнути з ОСОБА_2 89 268,82 грн грошової компенсації інших транспортних засобів;

- визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя меблі та побутову техніку, що знаходяться в житловому будинку на АДРЕСА_1 : холодильну камеру; морозильну камеру; кухонний комбайн марки «MOULINEX»; мікрохвильову піч; сушарку; пральну машину; кухонний гарнітур; кухонну витяжку; комп`ютерний столик Комфорт; стаціонарний комп`ютер; стіл-тумбу «Монтеррей»; спальний гарнітур білого кольору; м`яку частину (диван з кріслами) у вітальню; ванну; бойлер; унітаз та в порядку поділу майна подружжя: виділити їй у власність такі меблі та побутову техніку, що знаходяться у вищевказаному житловому будинку: морозильну камеру, сушарку, стаціонарний комп`ютер, спальний гарнітур білого кольору, бойлер; виділити у власність ОСОБА_2 : холодильну камеру, кухонний комбайн марки «MOULINEX», мікрохвильову піч, пральну машину, кухонний гарнітур, кухонну витяжку, комп`ютерний столик «Комфорт, стіл-тумбу «Монтеррей», м`яку частину (диван з кріслами) у вітальню, ванну, унітаз.

У червні 2022 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, у якому просив встановити факт його окремого проживання з ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з квітня 2000 року до 15 листопада 2016 року та визнати його особистою приватною власністю автомобіль марки IFA MULTICAR 25 М 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ; автомобіль, марки КАМАЗ 55102, 1983 року випуску державний номерний знак

НОМЕР_4 ; причіп марки ГКБ - 8527, 1987 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 та автомобіль марки Peugeot Expert, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , що набуті ним за час окремого проживання з дружиною ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

22 січня 2024 року рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такі транспортні засоби: автомобіль вантажний малотонажний-В марки IFA MULTICAR 25 М, 1988 року випуску, державний номерний знак

НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1996 см куб.; самоскид-С вантажний марки Камаз 55102, 1983 року випуску, об`єм двигуна 10850 см куб.; причіп - самоскид-Е марки ГКБ 8527, 1987 року випуску та автомобіль легковий вантажопасажирський-В марки Peugeot Exper», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1997 см куб.

У порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль легковий вантажопасажирський-В марки Peugeot Expert, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1997 см куб. виділено у власність ОСОБА_1 ; автомобіль вантажний малотонажний-В марки IFA MULTICAR 25 М, 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1996 см куб.; самоскид-С вантажний марки Камаз 55102, 1983 року випуску, об`єм двигуна 10850 см куб. та причіп - самоскид-Е марки ГКБ 8527,

1987 року випуску виділено у власність ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини самоскида-С вантажного марки Камаз 55102, 1983 року випуску, та причепа-самоскида-Е марки ГКБ 8527, 1987 року випуску, в розмірі 165 109,23 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

18 квітня 2024 року постановою Тернопільського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2024 року в частині стягнення з

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини спільно нажитого майна змінено, зменшено суму компенсації з

165 109,23 грн до 111 634,59 грн та вартості за проведення товарознавчої експертизи - з 15 101,60 грн до 8 305,40 грн.

В іншій частині рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2024 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

15 травня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргуна постанову Тернопільського апеляційного суду

від 18 квітня 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2024 року залишити в силі.

Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

22 листопада 2023 року Рішенням Конституційного Суду України № 10-р(II)/2023 пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Установлений у пункті 2частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

У справі предметом позову є поділ майна подружжя. Вартість меблів та побутової техніки (визначеної заявницею) становить 142 900,00 грн, вартість транспортних засобів (встановлена в судовому рішенні) складає 575 327,73 грн.

Таким чином, загальна вартість майна, що є предметом позову, не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).

У касаційній скарзі заявниця не зазначила, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для неї.

Не містять доводи касаційної скарги і посилання на суспільний інтерес та необхідність у формуванні чи суперечливість у практиці застосування судом апеляційної інстанції статей 261, 372 Цивільного кодексу України, статей 60, 61, 69, 70-72, 109, 110 Сімейного кодексу України.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд не вбачає підстав, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, мало бути переглянуте в касаційному порядку.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду

від 18 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

Є. В. Петров

В. В. Пророк