Справа № 638/108/24
Провадження № 2/638/37/24
27 червня 2024 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого Аркатової К.В.,
за участі секретаря судового засідання Шевченко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Омарова А.А., поданої в інтересах Харківської міської ради, до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: Департамент культури та туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Міністерство культури та інформаційної політики України, про витребування нерухомого майна, -
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради, як неволодіючого власника майна пред`явив позов до ОСОБА_1 , який є титульним власником цього майна про витребування його із чужого незаконного володіння.
До предмета доказування в даній справі відноситься встановлення правових підстав віднесення спірного майна до комунальної власності та підстави переходу права власності до відповідача.
Згідно з наявною в Реєстрі інформації право власності на вказане вище нерухоме майно на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_1 (відповідачем).
Як правовстановлюючі документи ОСОБА_1 на вказане майно в реєстрі зазначені технічний паспорт № НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_2 на вказані нежитлові приміщення та довідка ФОП « ОСОБА_2 » від 03.09.2018 року.
Позивач зазначає, що дійсним власником спірних приміщень є Харківська міська територіальна громада в особі Харківської міської ради.
Спірні нежитлові приміщення розташовані в житловому будинку «Слово» за адресою: АДРЕСА_2 , який постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 763 віднесено до об єктів культурної спадщини національного значення, та занесено до Державного реєстру нерухомих нам 'яток України.
Спір у даній справі виник щодо нежитлових приміщень підвалу № III, VI, V, загальною площею 116,3 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що у переліку підстав для реєстрації речових прав, визначеному ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відсутня така підстава, як подання державному реєстратору технічного паспорту та довідки суб`єкта технічної інвентаризації по об`єкту нерухомості. Крім того, в довідці ФОП « ОСОБА_2 » від 03.09.2018 року не зазначено дані про рік будівництва об`єкта нерухомості. Викладене свідчить, що відповідач ОСОБА_1 як замовник технічної інвентаризації не володів вихідними даними щодо технічних характеристик спірного нерухомого майна та не міг ними володіти, адже не був дійсним його власником.
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить до виникнення права власності.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності немає.
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року по справі № 915/161/20.
Враховуючи викладене вище, вказана реєстрація права власності за відповідачем здійснена безпідставно, у порушення вимог ст.ст. 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за відсутності правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно.
Як наслідок, відповідач, ОСОБА_1 , не набув права власності на спірне нерухоме майно через відсутність у нього належних правовстановлюючих документів, отже, не мав права вчиняти будь-які правочини, спрямовані на розпорядження цим нерухомим майном у подальшому.
Ухвалою суду від 09 січня 2024 року по справі відкрито провадження, сторонам роз`яснено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 04 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача прокурор Мельничук О.А. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач до суду не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, правом передбаченим ст. 178 ЦПК України, не скористався, відзиву, заперечень або інших заяв по суті спору не подав.
Представники третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Департаменту культури та туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Міністерства культури та інформаційної політики України, до суду не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені своєчасно та належним чином, до суду не прибули, подали заяви про розгляд справи без їх участі за наявними в матеріалах справи доказами.
Питання про заочний розгляд справи вирішено ухвалою суду 27 червня 2024 року.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, врахувавши позиції учасників справи, дійшов наступних висновків.
Згідно з наявною в Реєстрі інформації право власності на вказане вище нерухоме майно на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_1 (відповідачем).
Як правовстановлюючі документи ОСОБА_1 на вказане майно в реєстрі зазначені технічний паспорт № НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_2 на вказані нежитлові приміщення та довідка ФОП « ОСОБА_2 » від 03.09.2018 року.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному і розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15,16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За загальним правилом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради, як неволодіючого власника майна пред`явив віндикаційний позов до ОСОБА_1 , який є титульним власником цього майна про витребування його із чужого незаконного володіння.
До предмета доказування в даній справі відноситься встановлення правових підстав віднесення спірного майна до комунальної власності та підстави переходу права власності до відповідача.
Суд вбачає, що спірні нежитлові приміщення розташовані в житловому будинку «Слово» за адресою: АДРЕСА_1 , літ «А-5», м. Харків, який постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 763 віднесено до об єктів культурної спадщини національного значення, та занесено до Державного реєстру нерухомих нам 'яток України.
Так, вказана вище пам`ятка до Державного реєстру була занесена у 2018 році як пам`ятка архітектури місцевого значення (наказом Міністерства культури України № 630 від 13.07.2018 року).
Відповідно до рішення Обласного виконавчого комітету від 30.04.1980 року № 334 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , літ «А-5», «Слово» мав статус пам`ятки містобудування та архітектури, охоронний номер 7180-Ха.
Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.
Статтею 11 ЦК України встановлені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.
Так, цивільні права та обов`язки вникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
05 листопада 1991 року відповідно до постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 «Про порядок введення в дію Закону Української PCP «Про місцеві Ради народних депутатів Української PCP та місцеве самоврядування» та від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української PCP «Про власність», Кабінет Міністрів України видав постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)».
Відповідно до постанови Уряду № 311 від 05 листопада 1991 року до комунальної власності передано житловий та нежитловий фонд Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.
Додатком № 1 до рішення Харківської міської Ради народних депутатів Харківської області від 19 березня 1992 року «Про комунальну власність міста», доступного в Єдиному міському реєстрі актів Харківської міської ради, міського голови, виконавчих органів ради, затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста Харкова, до якого включено житловий та нежитловий фонд, окрім того, що перебуває у власності відомств.
До об`єктів комунальної власності увійшов, у тому числі, житловий фонд Дзержинського району м. Харкова, який відображався на балансі Дзержинського ЖЕО (рішення Харківської міської Ради народних депутатів Харківської області від 28 вересня 1992 року).
Згідно зі ст. 32 Закону України «Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ, який діяв на час прийняття у комунальну власність спірного нерухомого майна, суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.
Відповідно до ст. 35 Закону № 697-ХІІ об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
У відповідності до пунктів 2, 3 ст. 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07 грудня 1990 року № 533-ХІІ (в редакції Закону України від 11 жовтня 1991 року, яка діяла на час прийняття у комунальну власність спірного нерухомого майна), розпорядження і управління комунальною власністю здійснюють від імені населення адміністративно-територіальних одиниць відповідні місцеві Ради народних депутатів та уповноважені ними інші органи місцевого самоврядування. До комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів.
Таким чином, прийняття до житлового фонду, до якого увійшов житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , до комунальної власності міста Харкова здійснено у відповідності до чинного на той час законодавства.
З наданих суду доказів, зокрема, відповіді юридичного департаменту Харківської міської ради від 24 травня 2023 року № вих/969/9-23 вбачається, що відповідно до інформації Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 04 травня 2023 року № 2199 рішенням 12 сесії Харківської міської ради народних депутатів 1 скликання від 28 вересня 1992 року «Про комунальну власність міста» житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 включено до комунальної власності Харківської міської територіальної громади.
Зазначений житловий будинок перебуває на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс» на підставі договору про передачу майна в господарське відання № 1288 від 28 лютого 2007 року, чинного в редакції додаткової угоди до цього договору від 01 вересня 2016 року.
Договори оренди нежитлових приміщень підвалу № III, IV, V в житловому будинку загальною площею 116,3 кв.м. в літ. «А-5» за адресою АДРЕСА_1 не укладались.
Приватизація зазначених приміщень не відбувалась.
Зазначене вище не спростоване відповідачем належними допустимими доказами.
Відповідно до інформації Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради від 17.05.2023 року № 2196/0/90-23 житловий будинок АДРЕСА_1 1926 року побудови, знаходиться на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс» згідно з розпорядженням Управління комунального майна та приватизації № 189 від 28.02.2007 року».
Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1. реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2. на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
На час прийняття спірних приміщень у комунальну власність законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на нерухоме майно. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 5 57/1209/16-ц.
Чинне законодавство на момент виникнення права комунальної власності у 1992 році, не передбачало обов`язкової його реєстрації, у зв`язку із чим державна реєстрація права комунальної власності Харківською міською радою як органом місцевого самоврядування на спірне майно не проводилася.
Суд зазначає, що спірне нерухоме майно прийнято у комунальну власність міста на підставі статей 32, 35 Закону України «Про власність», статті 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», постанови Кабінету Міністрів України № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю, рішень Харківської міської Ради народних депутатів Харківської області «Про комунальну власність міста» від 19 березня 1992 року та 28 вересня 1992 року.
Відповідно до приписів частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Частиною 5 статті 60 цього Закону України визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно д0 закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Таким чином, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада.
Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року по справі № 183/1617/16, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він незаконно позбавлений. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Враховуючи викладене, зважаючи на правильності обрання прокурором способу захисту шляхом пред`явлення позовної вимоги до відповідача шляхом віндикації спірного майна, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 набув право власності на спірні приміщення без законних правових підстав.
Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Відповідно до п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Так, статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений виключний перелік підстав для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Суд зазначає, що у переліку підстав для реєстрації речових прав, визначеному ч. 1 ст. 27 вказаного Закону України, відсутня така підстава, як подання державному реєстратору технічного паспорту та довідки суб`єкта технічної інвентаризації по об`єкту нерухомості. Крім того, в довідці ФОП « ОСОБА_2 » від 03 вересня 2018 року не зазначено даних про рік будівництва об`єкта нерухомості.
Викладене свідчить, що відповідач ОСОБА_1 як замовник технічної інвентаризації не володів вихідними даними щодо технічних характеристик спірного нерухомого майна та не міг ними володіти, адже не був дійсним його власником.
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності немає.
Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом, як необхідних для виникнення права власності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року по справі № 915/161/20.
Як наслідок зазначеного вище, ОСОБА_1 не набув права власності на спірне нерухоме майно через відсутність належних правовстановлюючих документів, отже, не мав прав вчиняти правочини, спрямовані на розпорядження спірним майном, оскільки спірне нерухоме майно правомірно могло бути відчужене виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, фоформленого у викляді рішення ради, яке відповідає вимогам законодавства.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів прийняття Харківською міською радою рішення про відчуження спірних нежитлових приміщень, або їх приватизації.
Відсутність спрямованого на відчуження майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження спірного манна (приватизацію) не виявляв, а отже є підстави для витребування (віндикації) спірних нежитлових приміщень на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради, у відповідності до статті 387 ЦК України.
Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 755/174/18.
До того ж, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року № 362/2707/19 суд дійшов висновку, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майно сама, чи придбала його в особи, яке не мала права відчужувати це майно. Крім того, стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-ІУ встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).
З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».
Як уже зазначалося, за правилами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Підтвердження такої добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати.
Враховуючи вказане вище, суд виключає факт добросовісності ОСОБА_1 , як набувача права, оскільки останній набув майно в спосіб, що не передбачений чинним законодавством, без будь-яких правочинів та дозволів, шляхом державної реєстрації на підставі технічного паспорту та довідки (порушення процедури та порядку державної реєстрації права).
Суд вказує, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт частини першої статті 27 Закону № 1952-ІУ). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 лютого 2015 року по справі № 6-1цс15 та від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У відповідності до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Суд акцентує увагу, що частиною 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції 2018 року) визначено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; встановлює наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Згідно з п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, розгляд заяви та документів, поданих для державної , реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює . черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «ІЦокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року), якою напрацьовано три критерії для оцінки на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 року по справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).
Суд зазначає, що критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що реєстрація права власності за відповідачем ОСОБА_1 на спірні нежитлові приміщення проведена безпідставно, у порушення вимог ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за відсутності правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 725-р територія міста Харкова в результаті адміністративної і територіальної реформи визначена як Харківська міська територіальна громада.
Враховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.
Суд зазначає, що згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на Умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зазначені принципи сформулювало і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 року), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), rin. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), n. 50, Series A № 98).
Дослідивши віндикаційну вимогу прокурора про витребування майна у титульного власника, крізь призму приписів національного законодавства, сталої практики ЄСПЛ, правової природи спору та принципу балансу суспільного та приватного інтересу, суд зазначає, що звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечно переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки реагування прокурора в даному разі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання стосовно витребування майна у титульного власника, котрий зареєстрував речове право (право власності) без необхідних, чітко визначених законодавством, правових підстав реєстрації такого.
Крім того, втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ по справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселицький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року).
З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.
Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, пропорційно задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 41, 55, 124, 131-1, 143 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст.ст. 3, 10, 18, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 11, 12, 321, 387, 396 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 2, 4, 11, 13, 19, 56, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позовні вимоги керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Омарова А.А., поданої в інтересах Харківської міської ради, до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: Департамент культури та туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Міністерство культури та інформаційної політики України, про витребування нерухомого майна задовольнити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст заочного рішення складено 01 липня 2024 року.

Головуючий