Справа № 145/547/23
Провадження № 22-ц/801/1775/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 рокуСправа № 145/547/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач: керівник Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної військової адміністрації, Квартино-експлуатаційного відділу міста Вінниця Міністерства оборони України, Міністерства оборони України,

відповідачі: ОСОБА_1 , Вінницька районна військова адміністрація,

розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Артура Миколайовича на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 червня 2024 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Копилової Л. В., повний текст рішення суду складений 14 червня 2024 року, в цивільній справі за позовом керівника Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної військової адміністрації, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця Міністерства оборони України, Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , Вінницької районної військової адміністрації про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення,

встановив:

У березні 2023 року керівник Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної військової адміністрації, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця Міністерства оборони України, Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Вінницької районної військової адміністрації про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Тульчинською окружною прокуратурою під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0000001 від 04 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, встановленні порушення інтересів держави, а саме - порушення вимог законодавства України під час користування та розпорядження землями оборони, у зв`язку з чим Тульчинська окружна прокуратура звертається до суду з метою їх захисту. Установлено, що відповідно до Державного акту на право користування землею серії Б №000751 від 1983 року, Гайсинській квартирно-експлуатаційній частині, виконавчим комітетом Тиврівської районної Ради депутатів трудящих надано у безстрокове та безоплатне користування 179,8 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земельна ділянка надана для внутрішньогосподарських потреб. На даний час, вищезазначена земельна ділянка перебуває на обліку в квартирно-експлуатаційному відділі м. Вінниця Міністерства оборони України, яка прийнята Вінницькою КЕЧ району від Васильківської КЕЧ району згідно акту приймання-передачі від 26 квітня 2002 року (військове містечко № НОМЕР_1 ).

У порушення вимог законодавства України на частину вищезазначеної земельної ділянки без погодження із постійним землекористувачем (Міністерством оборони України та КЕВ м. Вінниця) Тиврівською районною державною адміністрацією відповідно до розпорядження № 475 від 20 жовтня 2006 року «Про надання в оренду земельних ділянок» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території Великовулизької сільської ради, у тому числі затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 25,0342 га ОСОБА_2 та надано їй вказану земельну ділянку на умовах оренди строком на 25 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Надалі без погодження із постійним землекористувачем (Міністерством оборони України та КЕВ м. Вінниця) Тиврівською районною державною адміністрацією відповідно до розпорядження № 296 від 07 червня 2007 року надано дозвіл членам ФГ «Колос-ВВ», зокрема, ОСОБА_1 , на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки у розмірі середньої земельної частки (паю) 2,74 в умовних кадастрових гектарах на земельну ділянку, яка була надана на умовах оренди для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_2 на підставі договору оренди земельної ділянки №88 від 19 грудня 2006 року згідно розпорядження голови райдержадміністрації від 20 жовтня 2006 року № 475 «Про надання в оренду земельних ділянок».

Розпорядженням Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області № 431 від 16 серпня 2007 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки ФГ «Колос-ВВ» на території Великовулизької сільської ради та передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки у розмірі середньої земельної частки (паю) членам ФГ «Колос-ВВ» на території Великовулизької сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також прийнято рішення видати державні акти на право власності на земельні ділянки у кількості 9 шт. згідно з додатком, зокрема, ОСОБА_1 .

На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 385117 від 12 грудня 2007 року для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,9574 га, кадастровий номер земельної ділянки: :02:002:0197.

Висновком судової земельно-технічної експертизи від 07 вересня 2022 року №СЕ-19/102-22/1768-ЗТ встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 з кадастровим номером :02:002:0197 повністю знаходиться в межах земель площею 179,8 га, наданих у користування Гайсинській КЕЧ (на теперішній час КЕВ м. Вінниця, військове містечко № НОМЕР_1 ).

Вказує на те, що Тиврівська районна державна адміністрація, всупереч вимогам закону, із перевищенням наданих законом повноважень, розпорядилась землями оборони, а тому її розпорядження № 475 від 20 жовтня 2006 року «Про надання в оренду земельних ділянок» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та надання її на умовах оренди та розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації №431 від 16 серпня 2007 року про затвердження технічної документації та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 є протиправними та підлягають скасуванню.

Посилаючись на порядок припинення права користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони, вказує, що КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України, в користуванні якого знаходиться спірна земельна ділянка, а також Міністерство оборони України, як орган управлінням майном, згоди на припинення права постійного користування та надання у приватну власність частини земельної ділянки загальною площею 24,7428 га, яка розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району (на даний час Шпиківської селищної ради Тульчинського району) ніколи не приймало та не надавало, а відповідно і Кабінет Міністрів України відповідного рішення не приймав, тому Тиврівська районна державна адміністрація не є органом, уповноваженим розпоряджатися землями оборони.

Також зазначає, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» Тиврівська районна державна адміністрація реорганізована шляхом приєднання до Вінницької районної державної адміністрації, яка є її правонаступником.

Ураховуючи положення ЗК України, заволодіння громадянами та юридичними особами землями оборони всупереч вимогам закону є неможливим. Таким чином перебування земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0197 у власності ОСОБА_1 є протиправним та передано у власність з порушенням вимог Земельного кодексу України і Закону України «Про використання земель оборони».

Наявність вказаних порушень позбавляє КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України здійснювати свої повноваження як законного користувача цієї ділянки щодо забезпечення схоронності і використання її за цільовим призначенням. Відтак земельна ділянка :02:002:0197 площею 2,9574 га, що розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району (на даний час Шпиківської селищної ради Тульчинського району) Вінницької області має бути повернута у власність держави в особі Вінницької обласної військової адміністрації та у користування КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України.

За таких обставин позивач просить: визнати незаконним та скасувати розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації №475 від 20 жовтня 2006 року «Про надання в оренду земельних ділянок» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та надання її на умовах оренди; визнати незаконним та скасувати розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації №431 від 16 серпня 2007 року про затвердження технічної документації в частині передачі земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 ; усунути перешкоди у здійсненні Вінницькій обласній військовій адміністрації та КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України права розпорядження та користування земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути в державну власність в особі Вінницької обласної військової адміністрації з правом користування КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0197, загальною площею 2,9574 га, що розташована на території Шпиківської селищної ради Тульчинського району (раніше Великовулизької сільської ради Тиврівського району) Вінницької області; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Тиврівського районного суду від 07 червня 2024 року закрито провадження у справі в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації №475 від 20 жовтня 2006 року «Про надання в оренду земельних ділянок» щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_2 та надання її на умовах оренди, у зв`язку з наявністю рішення, яке набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 червня 2024 року позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації №431 від 16 серпня 2007 року про затвердження технічної документації в частині передачі земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 . Усунуто перешкоди у здійсненні Вінницькій обласній військовій адміністрації та КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України права розпорядження та користування земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути в державну власність в особі Вінницької обласної військової адміністрації з правом користування КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0197, загальною площею 2,9574 га, що розташована на території Шпиківської селищної ради Тульчинського району (раніше Великовулизької сільської ради Тиврівського району) Вінницької області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко А. М. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Скаржник вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що згідно державного акту на право користування землею серії Б № 000751 від 1983 року Гайсинській КЕЧ виконавчим комітетом Тиврівської районної ради депутатів трудящих надано у безстрокове та безоплатне користування 179,8 га землі в межах згідно з планом землекористування. Даний державний акт на право постійного користування землею не зареєстрований у встановленому законом порядку, на ньому відсутні підписи та відтиски печаток Голови Тиврівської районної ради народних депутатів, Головного (старшого) інженера землевпорядника району, що свідчить про те, державний акт на право користування землею серії Б № 000751 від 1983 року видано не було, а Гайсинська КЕЧ не набула права користування та не стала повноправним користувачем указаних земель. Також скаржник зазначає, що до матеріалів справи не надано жодного документа, який підтверджує факт проведення державного землеустрою щодо відповідної земельної ділянки, а також факт віднесення спірної ділянки до земель оборони. Окремо звертає увагу на необхідності розмежовувати поняття «категорії земель» та «установи, підприємства та організації Збройних Сил України», вказуючи на відсутність на спірній земельній ділянці військових частин, підприємств, установ ЗСУ, військових формувань та ін., тоді як ця ділянка використовується для вирощування товарної сільськогосподарської продукції. При цьому, рішенням у справі № 120/5582/21-а встановлені обставини неналежності земельної ділянки площею 179,8 га до земель оборони, та того, вона ніколи не перебувала та не перебуває у користуванні (оренді) чи у власності фізичних або юридичних осіб, у тому числі користуванні Збройних Сил України чи Міністерства оборони України. Крім того, скаржник вказує на неправильне ведення звітності форми 6-зем та звірки, яка проводилася між органами Держкомзему/Держгеокадастру та КЕВ м. Вінниці. Також вважає обраний прокурором спосіб захисту неналежним та пропущеними строки давності для звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у позові.

09 серпня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України, де просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає аргументи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка ніколи не перебувала у користуванні Міністерства оборони України та КЕВ м. Вінниця та не відноситься до земель оборони не відповідають обставинам справи, оскільки належність спірної земельної ділянки до земель оборони прослідковується при сукупному аналізі документів. В свою чергу твердження відповідача про помилковість висновків суду першої інстанції щодо надання Гайсинській КЕЧ у безстрокове та безоплатне користування 179,8 га землі за Державним актом на право постійного користування 1983 року є також безпідставним та повністю спростовується матеріалами справи. Оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, то виключно останній має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Однак Кабінетом Міністрів України такого рішення не приймалося. В свою чергу висновком судової земельно-технічної експертизи встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться в межах земель площею 179,8 га, відтак, Тиврівська РДА перевищила свої повноваження щодо розпорядження землями оборони. Також вважає, що не відповідає дійсності твердження про неправильне ведення обліку даних земель, оскільки відповідачем з даного приводу не надано жодного доказу. Долучена до матеріалів справи копія рішення суду у справі №120/5582/21 не є належним доказом, оскільки у цій справі не вирішувалося питання про належність спірної земельної ділянки. Таким чином, КЕВ м. Вінниця є законним землекористувачем, земельна ділянка не вибувала з категорії земель оборони, її призначення не було змінено у встановленому законом порядку та на даний час вона перебуває на обліку КЕВ м. Вінниці. Отже, земельна ділянка перебуває у власності держав, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України, в особі КЕВ м. Вінниці як землекористувача.

12 серпня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Тульчинської окружної прокуратури. Вказує, рішення є законним та обґрунтованим, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Матеріали справи містять належним чином завірені копії Державного акту на право користування на землю серії Б№000751 від 1983 року та план землекористування, що є належними та достовірними доказами у спірних правовідносинах. Спірна земельна ділянка з 1983 року перебувала у користуванні Гайсинської КЕЧ, надалі Васильківської КЕЧ району, а на даний час перебуває на обліку у КЕВ м. Вінниця (згідно акту приймання-передачі від 26 квітня 2002 року), починаючи з 1983 року і по даний час належить до земель оборони. Доказів віднесення спірної земельної ділянки до земель резервного фонду надано не було. Окрім того, рішення виконавчого комітету Тиврівської районної Ради депутатів трудящих, на підставі якого видано зазначений державний акт та безпосередньо сам державний акт від 1983 року не оскаржувалися та є чинним на даний час. Твердження відповідача про помилкове ведення звітності форми 6-зем вважає не доведеним жодним доказом. Щодо посилання на рішення суду у справі №120/5582/21-а, то вказує, що у даній справі не досліджувалися обставини належності спірної земельної ділянки до земель оборони та не досліджувалися відповідні докази, відтак рішення в указаній справі не має преюдиційного характеру. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями оборони, які не вибули з володіння законного власника, всупереч вимогам ЗК України, без погодження з постійним землекористувачем, без прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про відчуження є неможливим, тому обраний прокурором спосіб захисту є належним та ефективним. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, тому до спірних правовідносин строки позовної давності не застосовуються.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідає.

Судом установлено, що відповідно до державного акту на право користування землею серії Б № 000751 від 1983 року виконавчим комітетом Тиврівської районної Ради депутатів трудящих надано Гайсинській КЕЧ у безстрокове та безоплатне користування 179,8 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земельна ділянка надана для внутрішньогосподарських потреб.

Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 27 грудня 2022 року №0-2-0.6-4871/2-22 земельна ділянка площею 179,8 га, яка розташована на території с. Мала Вулига та с. Велика Вулига Тульчинського району Вінницької області, згідно земельно-облікових даних (форма №6-зем) відноситься до категорії земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України 15.01), землекористувач Міністерство оборони України (шифр рядка 76, вид угідь сіножаті).

Указана земельна ділянка перебуває на обліку в КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України, яка прийнята Вінницькою КЕЧ району від Васильківської КЕЧ району згідно акту приймання-передачі будівель, споруд і територій військового містечка від 26 квітня 2002 року (військове містечко № НОМЕР_1 ).

Відповідно до Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 №1540-ХІІ, Указу Президента України «Про Збройні Сили України» від 12.12.1991 №4/91, Указу Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ, організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України у власність держави» від 30.08.1991 №1452-ХІІ все майно, в тому числі і землі Міністерства оборони СРСР, перейшли відповідно до Міноборони в державну власність.

Розпорядженням Тиврівської районної державної адміністрації «Про надання в оренду земельних ділянок» № 475 від 20 жовтня 2006 року проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 25,0342 га та надано їй вказану земельну ділянку на умовах оренди строком на 25 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Розпорядженням Тиврівської районної державної адміністрації №296 від 07 червня 2007 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки у розмірі середньої земельної частки (паю) 2,74 в умовних кадастрових гектарах на земельну ділянку, яка була надана на умовах оренди для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_2 на підставі договору оренди земельної ділянки № 88 від 19 грудня 2006 року згідно розпорядження голови райдержадміністрації від 20 жовтня 2006 року № 475 «Про надання в оренду земельних ділянок» наступним членам ФГ «Колос-ВВ»: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 .

Розпорядженням Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області № 431 від 16 серпня 2007 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки ФГ «Колос-ВВ» на території Великовулизької сільської ради та передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки у розмірі середньої земельної частки (паю) членам ФГ «Колос-ВВ» на території Великовулизької сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також прийнято рішення видати державні акти на право власності на земельні ділянки у кількості 9 шт. згідно з додатком, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 .

На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 385117 від 12 грудня 2007 року для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,9574 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0197.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 07 вересня 2022 року №СЕ-19/102-22/1768-ЗТ встановлено, що земельна ділянка, зокрема, з кадастровим номером :02:002:0197 знаходяться в межах земель площею 179,8 га наданих в користування Гайсинській КЕЧ (на теперішній час КЕВ м. Вінниця) на підставі Державного акту Б №000751, виданого у 1983 році.

Судом також встановлено, що окружна прокуратура листом від 30 грудня 2022 року за №02.55-3389 вих.22 повідомляла Міністерство оборони України про порушення інтересів держави у земельній сфері. Водночас Міністерство оборони України, а саме, Центральне управління Інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики Збройних Сил України повідомило, що КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України направлено до відповідних органів листи з проханням, щодо вжиття заходів щодо захисту інтересів Міністерства оборони України стосовно порушеного права розпорядження землями оборони військового містечка № НОМЕР_1 , про вжиття (чи про наміри) самостійно звернутися з позовом до суду в листі не заявлено.

Окружна прокуратура листом від 30 грудня 2022 року № 02.55-3390 вих-22 повідомляла КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України про порушення інтересів держави у земельній сфері. КЕВ м. Вінниця своїм листом повідомив, що заходи позовного характеру із захисту інтересів держави не вживалися. Земельна ділянка 179,8 га, в тому числі 24,7429 га, які використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району (на даний час Тульчинського району), до цього часу рахуються на обліку КЕВ м. Вінниця. Також КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони України повідомила, що вищезазначена земельна ділянка (її частина) не внесена Міністерством оборони України до переліку військового майна, що підлягає відчуженню для подальшого прийняття рішення Кабінету Міністрів України у відповідності до порядку відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України, а відповідне рішення не приймалося.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим, що земельна ділянка ОСОБА_1 з кадастровим номером :02:002:0197 знаходиться в межах земель площею 179,8 га, наданих у користування Гайсинській КЕЧ (тепер КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони, військове містечко № НОМЕР_1 ). Розпорядження землями оборони відноситься до повноважень Вінницької обласної державної адміністрації. Таким чином, суд дійшов висновку, що Тиврівська РДА, всупереч вимогам закону, розпорядилася землями оборони, перевищила надані законом повноваження при прийняття розпорядження від 16 серпня 2007 року №431 «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» щодо передачі земель у користування ФГ «Колос» та у власність громадян, а тому воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Також суд зазначив, що істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням міністерства оборони України. КЕВ м. Вінниця Міністерства оборони, в користуванні якого знаходиться спірна земельна ділянка, а також Міністерство оборони України, як орган управлінням майном, згоди на припинення права постійного користування ними та надання у приватну власність частини земельної ділянки загальною площею 24,7428 га, яка розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району (на даний час Шпиківської селищної ради Тульчинського району) ніколи не приймали та не надавали, а відповідно і Кабінет Міністрів України відповідного рішення не приймав, тому Тиврівська районна державна адміністрація не є органом, уповноваженим розпоряджатися землями оборони.

Відповідно суд дійшов висновку, що перебування земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0197 у власності ОСОБА_1 є протиправним та таким, що порушує вимоги ЗК України та ЗаконуУкраїни «про використання земель оборони». Наявність порушень позбавляє КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України здійснювати свої повноваження як законного користувача цієї земельної ділянки щодо забезпечення схоронності і використання її за цільовим призначенням. Відтак суд вважав, що земельна ділянка кадастровий номер :02:002:0197 площею 2,9574 га, що розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району (тепер Шипиківської селищної ради Тульчинського району) Вінницької області підлягає поверненню у власність держави в особі Вінницької ОВА та у користування КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України.

З такими висновками суду належить погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади на землі державної власності та територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно зі ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, зокрема, належать землі оборони.

Відповідно до ст. 77 ЗК України (станом на час прийняття оспорюваного розпорядження) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військового-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом.

Кошти, отримані від відчуження таких земельних ділянок, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони відповідно до кошторису Міністерства оборони України у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

Відповідно до ст. 20 ЗК УРСР (в редакції чинній на час видачі Гайсинській КЕЧ державного акту) право землекористування засвідчується державними актами на право користування землею, форми яких встановлюються Радою Міністрів СРСР.

До розмежувань земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Згідно зі ст. 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (ст. 124 ЗК України).

Згідно з ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття оспорюваного розпорядження) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Частиною 4 указаної статті встановлено, що обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України).

Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України має право припиняти користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.

Відповідно до Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном.

Військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами, організаціями Збройних Сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).

Рішення про відчуження військового майна, цілісних майнових комплексів, за правилами ст. 6 цього Закону, приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок відчуження та реалізації військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил регулюється положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1919.

Відповідно до п. 6 указаного Положення, рішення про відчуження військового майна, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міністерства оборони України, погодженого з Міністерством економіки України, переліку такого майна за відповідною формою.

Згідно з пунктом 5.14 Положення про організацію Квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03 липня 2013 року № 448, фонди земельних містечок та земельні ділянки, обліковуються у КЕВ.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Як встановлено судом у 1983 році Гайсинській КЕЧ (на теперішній час КЕВ м. Вінниця) видано державний акт на право користування землею серії Б № 000751 на безстрокове користування 179,8 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земельна ділянка надана для внутрішньогосподарських потреб.

Слід зауважити, що даний державний акт ніким не оспорювався, він є чинним, а його правомірність презюмується.

Указана земельна ділянка перебуває на обліку в КЕВ м. Вінниця, яка прийнята Вінницькою КЕЧ району від Васильківської КЕЧ району згідно акту прийому-передачі будівель, споруд і територій військового містечка 114 від 26 квітня 2002 року.

Дані обставини також встановлені рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 385117 від 12 грудня 2007 року, виданого на підставі розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації № 431 від 16 серпня 2007 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0197, площею 2,9574 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 07 вересня 2022 року №СЕ-19/102-22/1768-ЗТ, проведеної у межах кримінального провадження № 0000001 від 05 січня 2021 року, встановлено, що земельна ділянка, зокрема, з кадастровим номером :02:002:0197 знаходиться в межах земель площею 179,8 га наданих в користування Гайсинській КЕЧ (на теперішній час КЕВ м. Вінниця) на підставі Державного акту серії Б №000751, виданого 1983 року..

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 734/537/15-ц зауважив, що висновок експерта у кримінальному провадженні є письмовим доказом, який досліджується судом у сукупності з іншими доказами у справі.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Апеляційний суд вважає, що указаний висновок експертизи відповідає положенням ст. 102 ЦПК України та підготовлений у рамках кримінального провадження судовим експертом відділу будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності Вінницького НДЕКЦ МВС Пилипенко О. В., яка має відповідну освіту та освітньо-кваліфікаційний рівень, кваліфікацію і стаж експертної роботи, порушень порядку його отримання судом не встановлено. Експерт попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Проведення земельно-технічної експертизи, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою віднесено до компетенції експерта Пилипенко О. В., складений нею висновок містить інформацію щодо предмета доказування та є належним доказом у цій справі.

Відповідачами доказів на його спростування вищевказаного висновку експертизи не надано, своїм правом на заявлення відповідного клопотання про призначення експертизи у цій справі не скористалися та не надавали ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час перегляду справи апеляційним судом.

Істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особам є отримання згоди на це Міністерства оборони України.

Проте доказів надання Міністерством оборони України, як органу управління майном, згоди на припинення права постійного користування та надання у приватну власність частини земельної ділянки загальною площею 2,9574 га розташованої на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району (Шпиківської селищної ради Тульчинського району) матеріали справи не містять.

З огляду на категорію спірної земельної ділянки та правовий режим спірної земельної ділянки оборони розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації від 16 серпня 2007 року № 431 про затвердження технічної документації в частині передачі земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 порушує охоронювані законом права позивача на користування ними та спрямоване на подальше вилучення і передачу у власність іншим особам.

Окрім того, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, яка знаходиться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цієї землі є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається нею, тому повноваження по розпорядженню спірною земельною ділянкою не належали Тиврівській районній державній адміністрації.

Таким чином, установивши відсутність доказів надання Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України згоди на припинення права постійного користування та відчуження спірної земельної ділянки, переданої у приватну власність ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Тиврівська районна державна адміністрація не є органом, уповноваженим розпоряджатися землями оборони. Відтак Тиврівська районна державна адміністрація перевищила надані їй повноваження щодо передачі спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0197 у власність відповідачу ОСОБА_1 .

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» Тиврівська районна державна адміністрація реорганізувалась шляхом приєднання до Вінницької районної державної адміністрації, тому Вінницька районна державна адміністрація Вінницької області є правонаступником Тиврівської районної державної адміністрації.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно зі ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.

Ураховуючи викладене, а також встановлений факт належності спірної земельної ділянки до земель оборони державної форми власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання незаконними та скасування розпорядження Тиврівської РДА від 16 серпня 2007 року № 431 про затвердження технічної документації в частині передачі земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка, яка належить відповідачу на праві приватної власності, розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області , не перебувала та не перебуває у користуванні Міністерства оборони України, також не відноситься до земель оборони є безпідставними.

Так, відповідно до Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України є державною власністю України.

Згідно з Законом України «Про оборону України» (1932-12) та Законом України «Про Збройні Сили України» (1934-12) на базі військ Київського, Одеського, Прикарпатського військових округів, сил Чорноморського Флоту, інших військових формувань, що дислокуються на території України, крім військ, які входять до складу Стратегічних Сил Стримування створено Збройні Сили України, обов`язки командувача якими було покладено на Міністра оборони України.

Указом Президента Україна «Про Збройні Сили України» від 12 грудня 1991 року № 4/91, Указом Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ, організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України у власність держави» від 30 серпня 1991 року № 1452-ХІІ все майно, у тому числі і землі Міністерства оборони СРСР, перейшли відповідно до Міноборони в державну власність.

Тобто, з прийняттям Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані та території України» №1540-ХІІ, усе майно, яке належало Збройним Силам СРСР як об`єкти союзного підпорядкування набуло статусу державного майна і зі створенням на базі військових округів - як державне майно, перейшло у володіння Збройних Сил України.

Відповідно до п. 5 постанови Верховної Ради РСР від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» установи, організації, які мають у своєму користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Земельного Кодексу Української РСР 1990 року, зберігають свої права на землекористування. При цьому землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ, визнаються землями для потреб оборони.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження форм державного акту на право власності на земельну ділянку та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою» від 02 квітня 2002 року № 449 встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Законом України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 0-2-0.6-4099/2-22 від 04 листопада 2022 року земельна ділянка площею 179,8 га, яка розташована на території с. Мала Вулига та с. Велика Вулига Тульчинського району Вінницької області, згідно земельно-облікових даних (форма № 6-зем) відноситься до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України 15.01), землекористувач - Міністерство оборони України (шифр рядка 76, вид угідь - сіножаті).

Відтак указана земельна ділянка, починаючи з 1983 року, перебувала у користуванні Гайсинської КЕЧ, надалі Васильківської КЕЧ району, а на даний час перебуває на обліку в КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України (прийнята Вінницькою КЕЧ району від Васильківської КЕЧ району згідно акту приймання-передачі від 26 квітня 2002 року).

Разом з тим, Закон України «Про використання земель оборони» регулює питання використання земель оборони в господарських цілях, зокрема військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

Таким чином, аргументи скарги щодо відсутності на земельній ділянці площею 179,8 га військових формувань та навчальних закладів як передумови для відмінності між поняттями категорії земель та установами, підприємствами і організаціями Збройних Сил України на увагу не заслуговують.

Не є спроможними доводи апеляційної скарги щодо неправильного ведення звітності форми 6-зем, оскільки помилкове ведення обліку земель не спростовує факт належності земельної ділянки площею 179,8 га, зокрема, спірної земельної ділянки, до земель оборони.

Щодо обраного позивачем способу захисту, то за загальним правилом визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном, що в свою чергу визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України).

Указані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (ч. 1 ст. 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння (постанови Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19, від 23 червня 2021 року в справі № 676/62/17).

У даному випадку, підстава, що підтверджує право сторони позивача щодо безстрокового і безоплатного використання земельної ділянки є чинною, тому відсутні мотиви для висновку, що сторона позивача втратила права на спірну земельну ділянку у розмірі 179,8 га, у межах якої відповідачу було виділено земельну ділянку у розмірі 2,9574 га.

Указане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах суду від 31 травня 2023 року у справі № 947/5/20, від 19 червня 2023 року у справі № 310/18/17.

Як зазначалося та встановлено, спірна земельна ділянка віднесена до земель оборони, яка в силу положень п. «в» ч. 4 ст. 84 ЗК України належить до земель державної власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц дійшла висновку , що власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Тобто заволодіння громадянами та юридичними особами землями державної власності всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим.

Розташування земель оборонного призначення указує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 77 ЗК України (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц).

Отже зайняття земельної ділянки державної власності з порушенням ЗК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки державної власності (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, п.96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки оборонного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс-14 у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачуваних законом підстав то особа не набуває право власності на неї.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (ч. 3 ст. 13 Конституції України.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ч. 7 ст. 41 Конституції України, ч. 3 ст. 1 ЗК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зроблено висновок, що: «як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним такої земельної ділянки не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою».

До таких земель, які за жодних умов не можуть перебувати у приватній власності, - закон відносить, зокрема, землі оборони.

Саме тому, як зайняття земельної ділянки оборонного відомства, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням норм ЗК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. У такому разі позовна вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов (ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України). (правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц. від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та ін.).

Вказані правові висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 15 вересня 2020 року по справі № 469/1044/17, від 23 листопада 2021 року по справі № 359/3373/16-ц.

Право власності на землі оборони на законних підставах не може виникнути в інших суб`єктів, крім держави. Тому всі умови встановлення володіння, виду володіння тощо для захисту права на землі оборони значення не мають. Так, не має значення добросовісність набувача, оскільки він завжди буде незаконним і недобросовісним (законним володільцем є завжди власник). Правовий режим земель оборони, установлений законом, не може втрачатися внаслідок незаконних дій третіх осіб. Допоки зберігається правовий титул - зберігаються повноваження правової охорони та захисту права.

Володіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність всупереч положенням земельного законодавства є неможливим. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

Ураховуючи особливий статус земель оборони законодавець навіть не обмежив, а саме виключив будь-яку можливість виникнення права приватної власності на землі оборони. Особливість правового регулювання земель оборони вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже і нового володільця.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду з порушеного питання, слід констатувати, що в цьому випадку стосовно спірної земельної ділянки оборонного відомства в силу закону за жодних умов не може виникнути право приватної власності, то і будь-яке володіння, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки оборони не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою.

Відтак належним способом захисту прав власника у цій справі є негаторний позов, тому позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні позивачем права розпорядження та користування земельною ділянкою має розглядатись як негаторний позов.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Матеріалами справи встановлено, що перебування земельної ділянки площею 2,9574 га, з кадастровим номером :02:002:0197, розташованої на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району (на даний час Шпиківської селищної ради Тульчинського району) Вінницької області, у власності ОСОБА_1 є протиправним, вона отримана з порушенням вимог ЗК України та Закону України «Про використання земель оборони», тому указана земельна ділянка має бути повернута у власність держави в особі Вінницької обласної військової адміністрації та у користування КЕВ м. Вінниці Міністерства оборони України.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначене тільки з огляду на конкретні обставини справи ( Проніна проти України, № 63566/00 параграф 23, Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року ).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що при вирішенні цієї справи суд першої інстанції безпомилково визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін, зібраним у справі доказам. Висновки суду першої інстанцій відповідають принципу справедливості, є об`єктивними, такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють виниклі і наявні між сторонами у справі правовідносини.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Артура Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк