ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року

Справа № 696/1365/23
Провадження № 22-ц/821/1078/24
Категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л.І.,

суддів: Новікова О.М., Карпенко О.В.,

секретаря Ярошенка Б.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Кам`янський ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянув у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янського ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розлучення,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

19 грудня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась в суд з позовом до Камянського ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила: визнати фіктивним розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що було зареєстроване 13 вересня 2023 року Камянським ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актовим записом №16 та підтверджено свідоцтвом серії НОМЕР_1 ; анулювати актовий запис №16 від 13 вересня 2023 року про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; анулювати свідоцтво серії НОМЕР_1 від 13 вересня 2023 року про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30 вересня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований шлюб. В жовтні 2022 року ОСОБА_2 був мобілізований до Збройних сил України. З весни 2023 року ОСОБА_2 почав безпосередньо приймати участь у бойових діях, через що Позивач хвилювалась за його життя та здоровя. Тривалий час вона піклувалась про свого чоловіка, підтримувала з ним телефонний звязок, збирала та відправляла посилки, самостійно піклувалась про домоволодіння, в якому вони проживали до мобілізації разом. 28 липня 2023 року ОСОБА_2 отримав поранення і до 21 серпня 2023 року проходив лікування в м. Черкаси.

Позивач через постійні хвилювання просила ОСОБА_2 перевестись в інші формування для подальшого проходження служби в більш безпечних умовах, але на цьому підґрунті у них почалися сварки та непорозуміння, так як чоловік не хотів цього, в тому числі через велику різницю у доходах на такій службі. 11 серпня 2023 року у них виникла чергова сварка, позивач вирішила погрожувати ОСОБА_2 розірванням шлюбу через таку життєву позицію, а вже 12 серпня 2023 року змусила останнього з нею прийти до Камянського ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), де вони подали заяву на розлучення. Після цього вони декілька днів не розмовляли, після виписки з лікування ОСОБА_2 поїхав знову в зону бойових дій. В вересні 2023 року вони примирились на відстані, але заяву про розірвання шлюбу вона не встигла забрати і 13 вересня 2023 року Камянським ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) їх шлюб було розірвано.

Зазначала, що в дійсності ні вона, ні чоловік не бажали розірвання шлюбу, а такі дії були емоційно мотивовані. Після розірвання шлюбу фактичні шлюбні відносини між ними не припинились, ними спільно приймались рішення з побутових та матеріальних питань. Чоловік постійно переказував платіжними дорученнями кошти позивачу, а остання споряджала йому на службу передачі. Під час листувань за допомогою месенджерів сторони обговорювали повернення чоловіка додому та майбутнє вінчання. Позивач та ОСОБА_2 не мали стосунків з іншими особами, не змінювали місця проживання, взаємно опікувались один одним.

25 жовтня 2023 року позивач отримала сповіщення сім`ї № 77 від 25 жовтня 2023 року про загибель ОСОБА_2 при виконання бойового завдання, що мало місце 22 жовтня 2023 року поблизу м. Авдіївка Донецької області.

Позивач та сестра загиблого ОСОБА_3 займались похоронами, позивачу були передані його особисті речі і документи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Камянського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Камянського ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, вул. Героїв Майдану, б. 37 м. Камянка Черкаського району Черкаської області) про визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розлучення відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У травні 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй в задоволенні позовних вимог, адже нею було надано суду письмові докази, а саме її з чоловіком переписка, яка містить інформацію про те, що вони збиралися знову офіційно зареєструвати шлюб, так як пошкодували про те, що зробили та зрозуміли, що їхні почуття любові один до одного не втратили своєї сили. Вказує, що той вчинок, що був зроблений на розірвання шлюбу, був необдуманим, емоційним та викликаний через тяжкі життєві обставини та тривалу розлуку. Навіть, після розірвання шлюбу вони продовжували жити однією сім`єю.

Стверджує, що представником відповідача до відзиву було додано копію повідомлення, з якого вбачається, що Кам`янським ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області було направлено повідомлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 вих. №189/32.17-05-05-06 про реєстрацію розірвання шлюбу, однак сповіщення №77 про загибель чоловіка було вручено саме їй з тих підстав, що її чоловік зазначив саме її як свою дружину та особу, яку потрібно сповіщати раптом з ним щось станеться. Тобто, не зважаючи на те, що вони провели реєстрацію розірвання шлюбу, але фактично вони не припинили своїх шлюбних відносин і її чоловік і надалі вважав її своєю дружиною, а вона вважала його своїм чоловіком.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

21 травня 2024 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янського ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розлучення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 травня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Василенко Л.І., судді Новіков О.М., Карпенко О.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що 30 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований шлюб, що стверджується Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_3 .

В жовтні 2022 року ОСОБА_2 був мобілізований до Збройних сил України.

З весни 2023 року ОСОБА_2 почав безпосередньо приймати участь у бойових діях.

28 липня 2023 року ОСОБА_2 отримав поранення і до 21 серпня 2023 року проходив лікування в м. Черкаси, що стверджується довідкою № 1088/к-26 від 21.08.2023, випискою № 3625Л із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 21.08.2023, довідкою про обставини травми (порянення, контузії, каліцтва від 30.08.2023 № 9191.

12 серпня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Кам`янського ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву на розлучення.

Відповідну заяву було прийнято 12 серпня 2023 року та зареєстровано в журналі обліку за №16/32.17-06-32, зареєстровано в реєстрі за № 1. Заяву обоє подавали особисто і її подачу підтвердили особистими підписами. Також, ОСОБА_2 попередньо подав додаткову власноручну заяву про неможливість бути присутнім при реєстрації розірвання шлюбу та проведення такої процедури без нього.

Суд встановив, що подружжя подавало аналогічну заяву про розірвання шлюбу раніше 22 березня 2022 року, яку було зареєстровано в журналі за № 8/23.17-06-35, зареєстровано в Реєстрі за № 8, але через те, що ніхто не з`явився на визначену дату реєстрації розірвання шлюбу 23 квітня 2022 року, відповідна реєстрація розірвання шлюбу не проводилась.

На визначену дату 13 вересня 2023 року ОСОБА_1 з`явилась на реєстрацію розірвання шлюбу, про що було складено акт №16 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 .

25 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримала сповіщення сім`ї № 77 від 25 жовтня 2023 року про загибель ОСОБА_2 при виконання бойового завдання, що мало місце 22 жовтня 2023 року поблизу м. Авдіївка Донецької області.

ОСОБА_1 та сестра загиблого ОСОБА_3 займались похоронами, позивачу, за її твердженням, були передані його особисті речі і документи.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Зачепи Л.О., перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

У відповідності до частин першої, п`ятої, шостої та сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 108 СК України, яка регламентує визнання розірвання шлюбу фіктивним, визначено, що за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Те саме стосується і розірвання шлюбу.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правомірно врахував висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2020 в справі №461/6692/16-ц (провадження №61-46020св18), на які в апеляційній скарзі посилається і скаржник, що «…розірвання шлюбу може бути визнане фіктивним за таких умов: розірвання шлюбу повинно бути здійснене відповідно до положень статті 106 СК України, тобто органом державної реєстрації актів цивільного стану; жінка та чоловік після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю; на момент розірвання шлюбу вони не мали на меті припинення шлюбних відносин. При цьому для визнання розірвання шлюбу фіктивним є необхідною наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів, які підтверджують існування в обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії, спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин (наприклад, репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу. Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши наведені вище положення СК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, позивач не довела, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин та не надала доказів, що колишнє подружжя не мало наміру припиняти шлюбні відносини. При цьому суд правильно врахував, що за життя жоден із колишнього подружжя не порушував питання про фіктивність розірвання шлюбу».

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 30 вересня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований шлюб.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що 12 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Кам`янського ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву на розлучення.

Дану заяву було прийнято 12 серпня 2023 року та зареєстровано в журналі обліку за №16/32.17-06-32, зареєстровано в реєстрі за № 1. Заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подавали особисто і її подачу підтвердили особистими підписами. Також, ОСОБА_2 попередньо подав додаткову заяву про неможливість бути присутнім при реєстрації розірвання шлюбу та проведення такої процедури без нього.

На визначену дату 13 вересня 2023 року позивач з`явилась на реєстрацію розірвання шлюбу, про що було складено акт №16 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

25 жовтня 2023 року позивач отримала сповіщення сім`ї №77 від 25 жовтня 2023 року про загибель ОСОБА_2 при виконання бойового завдання, що мало місце 22 жовтня 2023 року поблизу м. Авдіївка Донецької області.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини у справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що у даній справі для визнання розірвання шлюбу фіктивним необхідно довести наявність не лише факту спільного проживання, а й доказів які підтверджують існування у обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин після розірвання шлюбу. Між тим, таких доказів стороною позивача по суті не надано.

Також, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що за життя ОСОБА_2 не ставив питання про «фіктивність» розлучення, а дане питання стало актуальним для позивача тільки після його смерті. На даний час встановити умисел як позивача, так і ОСОБА_2 на «фіктивне» розлучення не видається за можливе.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем належними та допустимим доказами не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки позивачем не доведено основних ознак сім`ї з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу і до дня його смерті, самий лише факт участі у житті померлого чоловіка не доводить того, що такі відносини та стосунки після розірвання шлюбу носили сімейний характер, долучені до справи докази, в тому числі подана ними заява про розірвання шлюбу свідчать про те, що позивач та ОСОБА_2 мали намір припинити шлюбні відносини, і покази допитаних в суді свідків взагалі ніяким чином не вказують про зворотне, так як їм не відомі обставини подання заяви про розірвання шлюбу, а тим паче, що це була вже не перша така подана ними заява. Проживання позивача за адресою проживання ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, саме по собі не свідчить про підтримання між ними саме шлюбних відносин після розірвання шлюбу.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Доводи скаржника про те, що ні вона ні її колишній чоловік не мали стосунків з іншими, не проводили розподіл спільно нажитого майна, не переїздили на інше місце проживання, скаржник не повертала собі дошлюбне прізвище, що на її думку, свідчить про те, що вони не мали на меті фактично припинити шлюбні відносини не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

У відповідності до частини третьої статті 106 СК України шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

При цьому згідно до частини другої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Крім того, частиною другою статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Щодо неповернення скаржником дошлюбного прізвища, то таке право передбачене статтею 113 СК України, згідно якої особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Доводи апеляційної скарги щодо наміру здійснити повторну реєстрацію шлюбу, у зв`язку з чим ними не порушувалось питання про фіктивність спірного розірвання шлюбу свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнавався та усвідомлювався спірний факт розірвання шлюбу, отже дані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції наведених в оскаржуваному судовому рішенні.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який обґрунтовано їх спростував.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янського ВДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розлучення, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 24 липня 2024 року.

Головуючий: Л.І. Василенко

Судді: О.М. Новіков

О.В. Карпенко