Справа № 177/1958/23
Провадження № 2/177/83/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 січня 2024 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 , адвокат Галач Т.А., звернулася до суду 28.09.2023 із указаним позовом, та просила визнати за ОСОБА_3 , у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину:

- житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0593, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельної ділянки площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом вселення до вказаного житлового будинку; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, а саме, судовий збір, на проведення експертної оцінки та на правничу допомогу.

В обґрунтування позову вказує, що з 14.01.2005 сторони перебували в шлюбі. Подружжям 18.03.2016 набуто у власність за спільні кошти нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:0001:0593, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Реєстрація права власності на нерухоме майно проведена за ОСОБА_4 . У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та оголошенням в Україні воєнного стану, позивач перебуває на службі в ЗСУ. У період його відсутності вдома, відповідач зняла з реєстраційного обліку позивача за адресою нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, тобто фактично позбавила співвласника права на користування нерухомим майном, викинула особисті речі позивача і старшого сина на вулицю. Також, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою відповідача знято старшого сина подружжя ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приїхавши у відпустку, позивач не зміг потрапити до житлового будинку, співвласником якого він є за законом, а тому вимушений жити у своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки дії відповідача свідчать про те, що вона не визнає за позивачем, як співвласником нерухомого майна, його право на частку в праві власності на вказаний житловий будинок та чинить перешкоди в користуванні ним, ОСОБА_6 вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 06.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Представником відповідача ОСОБА_4 , адвокатом Запєваловою Т.В., через систему «Електронний суд» 24.10.2023 подано відзив на позовну заяву, у якій остання просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та залишити житловий будинок у власності відповідача. Заперечення проти позову представник мотивує тим, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки визначається не тільки фактом придбання під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутому майні. Відповідач 05.11.2015 здійснила відчуження належної їй на праві приватної власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка придбана нею у власність шляхом приватизації житлового фонду та належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії А № 01, виданого 21.09.2015 органом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Чкаловської сільської ради Криворізького району, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30.09.2015. Відчуження квартири здійснено шляхом укладання договору дарування вказаного житлового приміщення на ОСОБА_7 , за ціною, яка визначена у договорі дарування, - 45220,00 грн, що передані відповідачу під час підписання даного договору дарування. Даний правочин посвідчено саме договором дарування, оскільки на час укладання договору в країні був відсутній чоловік набувачки майна, у зв`язку з чим, нотаріусом запропоновано укласти саме договір дарування, який не потребує посвідчення згоди іншого з подружжя. На підтвердження факту укладення фактично договору купівлі-продажу, покупцем квартири складено відповідну розписку. Через три місяці після відчуження, 18.03.2016, відповідачем, за згодою позивача, придбано спірний будинок за 41328,00 грн, а саме, за кошти, отримані при відчужені вказаної вище квартири. З огляду на вказані обставини, відповідач вважає спірний будинок своєю особистою приватною власністю. Окрім того, у даному будинку з відповідачем проживають двоє неповнолітніх синів ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Враховуючи, що відповідач здійснює самостійно догляд за двома неповнолітніми дітьми, отримує мінімальну заробітну плату, навіть у разі задоволення позовних вимог, відповідачу має бути залишено у власність більшу частину спірного будинку, із урахуванням інтересів неповнолітніх дітей та скрутних життєвих обставин відповідача, а саме 2/3 частини домоволодіння, а позивачу, оскільки він не обтяжений такими обставинами, 1/3 частину (а.с.88-96).

Представником відповідача ОСОБА_2 09.11.2023 подано клопотання про витребування договору дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для проведення почеркознавчої експертизи (а.с.103-104).

Ухвалою суду від 09.11.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою суду від 09.11.2023 підготовче провадження в справі закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Позивач правом на участь у судовому засіданні не скористався. Присутній під час судового розгляду представник позивача, адвокат Галач Т.А., позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з підстав, що наведено в позові.

Відповідач до суду не з`явилася. Її представник у судовому засіданні, адвокат Запєвалова Т.В., проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , 14.01.2005 уклали шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Лозуватської сільської рад Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 01 (а.с.7).

Від даного шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , відповідно (а.с.8, 94 зворот, 95).

У період перебування в шлюбі, 18.03.2016 відповідач ОСОБА_4 , за посвідченою приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лигирдою В.В. згодою ОСОБА_3 , придбано в ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , житловий будинок з господарчими побудовами (житловий будинок А-1, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м, літня кухня Б, вбиральня В), розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку (1) площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0593, у межах згідно з планом, передана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з яких 0,1185 га рілля, 0,1315 га під житловою забудовою; земельну ділянку (2) площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, у межах згідно з планом, передана для ведення особистого селянського господарство, з яких 0,0200 га рілля. Нерухомість продана між сторонами за їх взаємною згодою: житловий будинок з господарчими побудовами за 31328,00 грн, земельна ділянка (1) за 5000,00 грн, земельна ділянку (2) за 5000,00 грн, які продавці одержали у повному розмірі (а.с.4-5, 6, 93-94).

Договір купівлі-продажу від 18.03.2016 посвідчено приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенком О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1497.

Пункт 6 договору купівлі-продажу домоволодіння та двох земельних ділянок від 18.03.2016 містить відомості про роз`яснення нотаріусом сторонам договору, серед інших, положень ст.ст. 60-65 СК України (а.с.61-62).

Зміст договору не містить будь-якої інформації про те, що вказаний договір вчинено ОСОБА_4 за кошти, що є її особистою власністю, при цьому в п. 6 сторони договору підтвердили, що їм нотаріусом роз`яснювалися зміст та правові наслідки вказаного правочину, положення ст. 60-65 СК України їм зрозумілі.

За даними Лозуватської територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 з 19.04.2016, ОСОБА_13 з 19.04.2016, ОСОБА_14 з 11.08.2016, а ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 11.08.2016 по 14.08.2023 (а.с.12, 13, 94).

Окрім того, у судовому засіданні представниками сторін зазначено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09.10.2023 (справа № 177/1887/23), яке набрало законної сили 09.11.2023. Також, ще до розірвання шлюбу, рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2023 )справа № 177/1692/23), ОСОБА_4 стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на утримання двох неповнолітніх дітей. Вказані обставини сторонами не заперечуються, а тому, згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ст. ст. 370, 372 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім цього, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок із господарчими побудовами та земельні ділянки придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Чоловік відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , позивач у цій справі, надавав згоду на купівлю спірного майна, за яким у спільну сумісну власність подружжя набуватимуться об`єкти нерухомого майна.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

У відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні представник відповідача зазначає, що спірне домоволодіння придбано відповідачем ОСОБА_4 за власні кошти, отримані при відчужені квартири, яка перебувала у її приватній особистій власності, на підтвердження чого надано договір дарування квартири від 05.11.2015, посвідчений державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори Деркач Я.В., зареєстрований у реєстрі за № 1-792 (а.с.91-92).

Відповідно до змісту вказаного договору дарування квартири, ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_7 трикімнатну квартиру загальною площею 61,4 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 дарунок належить на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 , виданого 21.09.2015 органом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, згідно з рішенням від 02.09.2015 № 1, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30.09.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18, номер запису про право власності 11407705.

Пунктом 4.6 договору дарування засвідчено, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення.

Представником відповідача суду надано копію письмової заяви ОСОБА_7 від 01.11.2023, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, де зазначено, що 05.11.2015 останньою придбано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , у її власниці ОСОБА_4 , за 46000,00 грн.

Тобто, представник відповідача в судовому засіданні стверджувала, що фактично між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу належної відповідачу на праві особистої приватної власності квартири за вищевказаною адресою, кошти від продажу якої витрачено останньою на придбання спірного нерухомого майна, а саме, будинку, що в АДРЕСА_1 , який, відповідно, є її особистою приватною власністю.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір дарування квартири від 15.11.2015 є удаваним та визнаний недійсним у судовому порядку. Сама по собі розписка від 01.11.2023, яка складена, нібито, ОСОБА_7 майже через вісім років після посвідчення договору дарування, не є належним та допустимим доказом його недійсності.

Отже, твердження відповідача ОСОБА_4 , що спірне домоволодіння в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 придбано за рахунок її власних коштів, є недоведеним.

Суд, встановивши, що спірне нерухоме майно придбано за час шлюбу, згоду чоловіка (позивача) на придбання дружиною (відповідачем) кожного об`єкта нерухомості, оцінивши доводи сторін стосовно придбання цього майна, дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_4 не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, та про поширення режиму спільного майна подружжя на спірну нерухомість.

Представник відповідача у відзиві, серед іншого, зазначила, що в разі задоволення позовних вимог позивача, з урахуванням перебування на утриманні відповідача неповнолітніх дітей та скрутного матеріального становища останньої, просить збільшити її частку в спірному майні, розподіливши їй 2/3 частки, а позивачу 1/3 частку домоволодіння та земельних ділянок.

На підтвердження вказаних обставин представником відповідача надано довідку Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 , відповідача ОСОБА_4 та дітей ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також відомості про працевлаштування ОСОБА_4 , яка працює в ТОВ «ВСТ-ОЙЛ» на посаді оператора ЗС, де отримує стабільний дохід, який у період з 01.01.2023 по 30.06.2023, склав 40672,48 грн (а.с.90, 94).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як передбачено ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України, умови відступу судом при поділі майна подружжя від засади рівності часток за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Існування обставини, які б свідчили про необхідність відступу від засад рівності часток сторін у спільному майні, перед судом не доведено.

Сам факт реєстрації та проживання у спірному будинку неповнолітніх дітей сторін, про що зазначала відповідач та підтверджено довідкою з місця проживання (а.с.94), як і отримання відповідачем за місцем роботи мінімальної заробітної плати (а.с.90 зворот), не є тими істотними обставинами, визначеними ст. 70 СК України, з урахуванням яких суд може відійти від рівності часток при поділі майна, що є спільною сумісною власності подружжя.

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельні ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0593, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), і площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за вищевказаною адресою, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка виходячи зі змісту позовних вимог, підлягає поділу між ними в ідеальних частках, по 1/2 частині кожному, та за ними, кожним окремо, необхідно визнати право власності по 1/2 частині вказаного нерухомого майна.

Щодо вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном та вселення до житлового будинку, слід вказати наступне.

Норми ст. ст. 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач стверджує, що він є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_5 , на підтвердження чого надано військовий квиток (а.с.60-61). Під час його перебування на військовій службі у складі ЗСУ, відповідач зняла його з реєстраційного обліку за адресою нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, тобто, фактично позбавила його права на користування нерухомим майном, про що він дізнався під час перебування у відпустці, згідно з відпускного квитка, у період з 01.09.2023 по 17.09.2023 (а.с.61)

За відомостями Лозуватської територіальної громади, ОСОБА_3 знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , з 14.08.2023 (а.с.12).

Як стверджував представник позивача в судовому засіданні та не заперечувалося представником відповідача, між сторонами склалися вкрай неприязні відносини. Прибувши зі служби у відпустку, позивач не зміг потрапити до будинку, співвласником якого він є за законом та вимушений проживати у своєї матері, за адресою: АДРЕСА_4 .

З огляду на викладене, позовна вимога про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення ОСОБА_3 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає до задоволення, оскільки відповідач не заперечував факту вивезення речей ОСОБА_3 з будинку та зняття його з реєстрації за вказаною адресою, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.9). Таким чином, відповідач здійснювала перешкоди в користуванні власністю позивачу та право його має бути відновлено шляхом вселення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).

Згідно зі ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено ст. 141 ЦПК України.

Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Оскільки при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2147,20 грн (а.с.3,80), позовні вимоги задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

Окрім того, при зверненні до суду, позивачем, для визначення ринкової вартості об`єктів нерухомості, що є предметом спору, залучено суб`єкта оціночної діяльності, яким складено звіт про експертну грошову оцінку спірного нерухомого майна (а.с.11-59), у зв`язку з чим, понесено витрати в розмірі 1800,00 грн (а.с.65). Оскільки вказані витрати безпосередньо пов`язані з розглядом справи, а зазначені висновки враховані судом, сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат на залучення спеціаліста, до подання позову. У зв`язку з викладеним, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати за звітом про експертну грошову оцінку нерухомого майна в загальному розмірі 1800,00 грн.

Також, позивач просив суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн, що підтверджені договором про надання правничої допомоги від 06.09.2023, додатком до нього від 11.09.2023, квитанцією про оплату витрат (а.с.66-71).

При вирішенні вказаного питання, суд виходить з того, що відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як визначено ч. 1 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 62 ЦПК України).

За положеннями п. 4 ст. 1, ч.ч. 3, 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

За приписами п. 9 ч. 1 ст. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта,серед іншого, у цивільному судочинстві.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи що позов задоволено, позивачем ОСОБА_3 понесено витрати на правничу допомогу, які є обґрунтованими та підтверджені належними доказами, заяв про їх необґрунтованість та не співмірність відповідачем ОСОБА_4 та її представником ОСОБА_2 не подано, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та вселення, задовольнити.

Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ), шляхом визначення ідеальних часток співвласників, визнавши за кожним з них право власності на:

- 1/2 частину житлового будинку з господарчими побудовами, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0593, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Усунути ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом вселення до житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок, витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок та на проведення оцінки нерухомого майна в розмірі 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення його повного тексту.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 15.01.2024

Суддя: