печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Гаманюк О.С.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Саввіна С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Президента України про відшкодування шкоди

ВСТАНОВИВ:

В березні 2024р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Президента України про відшкодування шкоди. В обґрунтування позову посилається , що 22.04.2022 на мобільний телефон їй надійшло повідомлення від АТ«Ощадбанк» про блокування її банківської картки.На наступний день, 23.04.2022 року на електронну адресу було направлено повідомлення від АТ КБ «Приватбанк» про відмову від підтримання з нею ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору та закриття рахунку.Пізніше, їй стало відомо, що відповідно до Рішення Ради (CFSP)Європейського Союзу 2022/582 від 8 квітня 2022 року про внесення змін до Рішення 2014/145/CFSP щодо обмежувальних заходів щодо дій, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності України, у Додатку під номером 1052 та Указу Президента України 19.10.2022 року № 726/2022 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», відносно останньої були введені персональні спеціальні економічні заходи. Вказані персональні спеціальні економічні санкції також були запроваджені країнами: Великою Британією - 27.05.2022 року; Канадою - 26.04.2022 року;Швейцарією - 13.04.2022 року; Японією - 10.05.2022 року. Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2023 року було відкрито провадження в адміністративній справі № 990/38/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, треті особи: Рада національної безпеки і оборони України,Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 19 жовтня 2022 року № 726/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 19 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій). На веб - сайті «Миротворець» були опубліковані персональні дані позивачки, де її називають членом так званих «Л/ДНР». У свою чергу, позивачкою було витрачено чимало часу на пошуки інформації, яка допомогла би довести її непричетність до вищезгаданих дій, на підставі яких було введено до неї вищевказані обмежувальні заходи. Враховуючи той факт, що позивачка проживає у місті Запоріжжі, а на території міста Запоріжжя, як і на території всієї України заблоковані російські сайті та сайти самопроголошених донецької та луганської народних республік, їй довелося використовувати платні сервіси VPN задля безперервного зв`язку із вищевказаними сайтами. У ході дослідженої позивачкою інформації з відкритих, недоступних на території України джерел, було виявлено, що існує особа з ідентичним П.І.Б, як і у позивачки, яка є членом депутатської фракції «Донецкая республика» та є членом «Комитета народного совета по образованию, науке и культуре (Заместитель председателя)». Зазначена особа має відмінну зовнішність від позивачки по усім ознакам. Також, позивачкою було знайдено інтерв`ю у письмовому вигляді іншої особи - ОСОБА_1 у соціальній мережі «Вконтакте» на зареєстрованому у цій соціальній мережі акаунті «Голос Республики» від 31.05.2021 року. На відповідному скріншоті з цього акаунту є фото тієї ж ОСОБА_1 , відмінної по усім зовнішнім ознакам від позивачки. У вказаному інтерв`ю інша ОСОБА_1 розповідає про себе, та зазначає про те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк, і є корінною донечанкою, в той час як позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Брянка Луганської області. Із вказаного письмового інтерв`ю також вбачається, що інша ОСОБА_1 не покидала межі Донецької області у 2014 році та у 2018 році почала займатися у самопроголошеній псевдо-республіці «депутатською діяльністю». Натомість позивачка проживала у м. Луганськ, і з 2018 року проживає у м. Запоріжжі. Згідно з результатами пошуку, інша гр. ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Донецьк, має відмінну від позивачки зовнішність, має громадянство рф та працювала на посаді в Університеті ДОННУ імені Василя Стуса у м. Донецьку. Знайдені позивачкою електронні матеріали були долучені до адміністративної справи №990/38/23 та надані Службі Безпеки України.На підставі Ухвали Верховного Суду від 25.09.2023 року у справі №990/38/23 про закриття провадження у справі, в якій вказано, що Указом Президента України від19.10.2022 року № 726/2022 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», були введені персональні спеціальні економічні заходи щодо ОСОБА_1 .Указом Президента України від 01.07.2023 року № 364/2023 внесені зміни та виключено зі списку підсанкційних осіб - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ).Таким чином, позивачка перебувала під вищевказаними обмежувальними заходами (санкціями), які були застосовані до останньої помилково та діяли більше року. За цей час позивачка понесла чимало матеріальних витрат у т.ч. витрат на професійну правничу допомогу, задля належного захисту своїх прав і свобод. На час запровадження вищевказаних санкцій, в банківських установах України зберігались власні кошти останньої, а саме у: - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - 241 758,79 грн., АТ «ОщадБанк» - 161, 26 грн.Після отриманого повідомлення від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо розірвання ділових відносин, 09.05.2022 року, позивачка відкрила рахунок в АТ «ПУМБ» з метою переказу грошових коштів на нього.Зазначені грошові кошти не були зараховані на відкритий рахунок позивачки в АТ «ПУМБ», оскільки 11.05.2022 р. АТ «ПУМБ» заблокував зазначені кошти та залишив їх на транзитному рахунку.Розблокування вказаних коштів в АТ «ПУМБ» відбулося лише 16.11.2023 року. Усі відкриті рахунки позивачки з наявними на них грошовими коштами були заблоковані. Грошових коштів для сплати оренди квартири, комунальних платежів, ліків (позивачка є інвалідом ІІІ групи) та забезпечення мінімального харчування необхідного для підтримання життєдіяльності остання не мала, що призводило до появи боргів. Водночас роботодавець не мав технічної можливості перераховувати позивачці заробітну плату через банківські установи і тому робив переказ через на її ім`я через АТ «Укрпошта» під 1.75 % від суми переказу, яку утримували з заробітної плати. Також, у період з червня 2022 року по грудень 2023 року через АТ «Укрпошта», було перераховано з урахуванням 1,75 % : 6760,19 грн. Перебування під зазначеними санкціями завдало позивачці серйозної моральної шкоди, такі дії відповідача призвели до серйозних моральних страждань позивачки, у зв`язку з чим є підстави для стягнення з відповідачів моральної шкоди за ці дії. Враховуючи характер та обсяг завданих діями відповідача моральних страждань, істотних порушень конституційних прав позивачки, вважаємо достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачці моральну шкоду у розмірі - 350 000.00 грн. Тому просить стягнути з Держави України (Державного бюджету України) в особі Президента України на користь ОСОБА_1 143 150,65 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди , 350 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої у зв`язку із застосуванням щодо неї персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).

Представник відповідача надав до суду 17.04.2024р. відзив. Вказував, що позов пред`явлений до неналежного відповідача , а закриття провадження судом у адміністративній справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАСУ не свідчить про встановлення саме судом факту протиправності оскаржуваного Указу № 726/2022. До позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди включені витрати на правову допомогу в іншій справі.

Представник позивача надав 10.04.2024р. відповідь на відзив. Вказував про те, що після наданих позивачкою електронних доказів до Верховного Суду в рамках розгляду адміністративної справи №990/38/23, які свідчать про її непричетність до членства в псевдо республіках Л/ДНР, СБУ ініціювало перед РНБО України питання щодо внесення змін до санкцій та виключення із списку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (лист СБУ від 30.05.2023 № 4/713 дск щодо внесення змін до санкцій).Указом Президента України від 01.07.2023 року № 364/2023 внесені зміни та виключено зі списку підсанкційних осіб - ОСОБА_1 ,( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ).Указ Президента України №726/2022 від 19.10.2022року в частині застосування до позивачки персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), не було визнано протиправним під час розгляду адміністративної справи №990/38/23 лише у зв`язку з тим, що СБУ визнали, що підставою застосування таких санкцій слугувало рішення Ради СЄ від 08 квітня 202 року N° 2022/582 про застосування санкцій, які надалі синхронізовані відповідним рішенням Ради національної безпеки і оборони України При формуванні відповідних пропозицій ДКР СБУ використано установчі дані ОСОБА_1 , зазначені у рішенні Ради СЄ про застосування до неї санкцій Євросоюзу як до особи, що є членом «народної ради ДНР». Підрозділом -ініціатором застосування санкцій самостійно з`ясовано (хоча це не так, адже це було виявлено після надіслання позивачкою СБУ інформацію пр.10593/08 від 12.09.2012, п. 186).

Ефективний спосіб захисту полягає у відновленні порушених прав сторони. У даному випадку беззаперечним і встановленим рішенням суду є той факт, що позивачка помилково перебувала під санкціями; надано докази, що у зв`язку з цим остання понесла матеріальні та моральні шкоду. Стягнення цих витрат на користь позивачки відновить її порушені права і буде ефективним способом захисту. Витрати на правничу допомогу у Верховному Суді були реально понесені позивачкою, саме тому, вони заявлені в цій справі в якості відшкодування останній матеріальної шкоди.

Ухвалою суду від 13.03.2024р. відкрито провадження в порядку спрощеного з викликом сторін.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції позивачка та представник позивача позов підтримали.

Представник відповідача просив розглядати справу в відсутність.

Суд, заслухавши позивачку, представника позивача , дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого.

Судом встановлено.

Відповідно до Рішення Ради (CFSP)Європейського Союзу 2022/582 від 8 квітня 2022 року про внесення змін до Рішення 2014/145/CFSP щодо обмежувальних заходів щодо дій, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності України, у Додатку під номером 1052 та Указу Президента України 19.10.2022 року № 726/2022 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», відносно Позивачки були введені персональні спеціальні економічні заходи.

Вказані персональні спеціальні економічні санкції також були запроваджені наступними країнами:- Великою Британією - 27.05.2022 року;- Канадою - 26.04.2022 року;- Швейцарією - 13.04.2022 року;- Японією - 10.05.2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2023 року було відкрито провадження в адміністративній справі № 990/38/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, треті особи: Рада національної безпеки і оборони України,Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 19 жовтня 2022 року № 726/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 19 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).

На підставі Ухвали Верховного Суду від 25.09.2023 року у справі №990/38/23 про закриття провадження у справі, вказано, що Указом Президента України від19.10.2022 року № 726/2022 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», були введені персональні спеціальні економічні заходи щодо ОСОБА_1 . Указом Президента України від 01.07.2023 року № 364/2023 внесені зміни та виключено зі списку підсанкційних осіб - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 )

Також в ухвалі вказано , що Ініціатором застосування санкцій виступав Департамент контррозвідки СБУ (далі -ДКР СБУ), а підставою застосування санкцій слугувало рішення Ради ЄС від 08.04.2022 № 2022/582 про застосування санкцій, які надалі синхронізовані відповідним рішенням Ради національної безпеки та оборони України . При цьому ДКР СБУ (лист від 18.04.2023 № 2/5717 нт) при формуванні відповідних пропозицій використано установчі дані ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ), зазначені у рішенні Ради ЄС про застосування до неї санкцій Євросоюзу як до особи, що є членом «народної ради днр». Водночас підрозділом-ініціатором застосування санкцій самостійно з`ясовано, що у рішенні Ради ЄС про введення санкції стосовно члена «народної ради днр», допущені помилки при встановлені особи (в установчих даних підсанкційної особи, замість застосування санкцій до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження: м. Донецьк, РНОКПП: НОМЕР_2 ) застосовано санкції до іншої фізичної особи (позивачка) - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: м. Брянка Луганської області,РНОКПП: НОМЕР_1 ). Враховуючи вищевикладене, СБУ ініціювало перед РНБО України питання щодо внесення змін до санкцій та виключення із списку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (лист СБУ від 30.05.2023 № 4/713 дск щодо внесення змін до санкцій).

Указом Президента України від 01.07.2023 року № 364/2023 внесені зміни та виключено зі списку підсанкційних осіб - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: м. Брянка Луганської області, РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Статтею 6 Конституції України установлено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Конституційний Суд України (Велика палата) у Висновку від 20 листопада 2019 року № 6-в/2019 підкреслив, що із принципом поділу державної влади нерозривно пов`язані, зокрема, такі засадничі положення Основного Закону України: Україна є демократичною і правовою державою (стаття 1); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8) (абзац вісімнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини).

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 102 Конституції України Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. Президент України є гарантом реалізації стратегічного курсу держави на набуття повноправного членства України в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору.

Позаяк Президент України є органом державної влади [в одній особі], то це може означати, що глава держави зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені те тільки Конституцією, але й законами України.

У рішеннях від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України), від 2 жовтня 2008 року № 19-рп/2008 (справа про конституційність окремих положень щодо фінансових послуг та державного регулювання ринків фінансових послуг) та інших Конституційний Суд України відзначав, що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України.

Права Президента України, його свобода розсуду та можливість діяти певним чином визначені у статті 106 Конституції України, з пункту 31 частини першої якої можна зрозуміти, що Президент України здійснює інші повноваження, визначені Основним Законом України (реалізація яких вимагатиме уточнення та конкретизації їхнього змісту на рівні положень законів України).

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 2 березня 2023 року у справі № 9901/61/20.

За змістом частини третьої статті 106 Основного Закону України Президент України на основі та на виконання як Конституції, так і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Установлені обставини справи дають підстави сприймати Указ Президента № 726/2022 від 19.10.2022р. як акт індивідуальної дії, безпосередньо зачіпає права та інтереси позивача.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності.

У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Викладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 виклала висновок про те, що … [застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування].

Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 містить висновки, що … [зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки, а обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими саме діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір.

Гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Враховуючи наведене, під час судового розгляду позивачем не було належним чином обґрунтовано заявлений розмір матеріальної та моральної шкоди і не надано доказів на його підтвердження, та відсутнє належне обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями Президента України.

Крім того , вимоги про стягнення витрат на правову допомогу при розгляді іншого судового провадження підлягають вирішенню в порядку передбаченому ЦПК України , а не окремими позовними вимогами.

За викладених обставин, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наданих позивачем обґрунтувань та доказів, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення судових витрат, які були заявлені позивачем.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 15,22, 23, 1166, 1167, 1173 1174 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 247, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Держави України в особі Президента України про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1

відповідач: Держава України в особі Президента України: 01220, вул.. Банкова,11,м.Київ

Суддя Т.В.Остапчук