Справа № 535/693/23 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/811/3118/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Cалата Я.І.,

розглянувши у м. Львові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №535/693/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Посікіри Романа Романовича на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 серпня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство (надалі АТ) «Сенс Банк» звернулось до суду із позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 820/2-27/21/046/266 від 22.12.2006 року, що становить 171 109 (сто сімдесят одну тисячу сто дев`ять) гривень 61 коп. і складається із: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 35 460 (тридцять п`ять тисяч чотириста шістдесят) грн. 64 коп.; суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 135 648 (сто тридцять п`ять тисяч шістсот сорок вісім) грн. 97 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалась на те, що 22.12.2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», надалі за текстом - «кредитор»,яке в подальшому в результаті приєднання та зміни назви іменується АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 , надалі за текстом - «позичальник» уклали кредитний договір №820/2-27/21/046/266. Позивач виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кредит в розмірі 36000 доларів США зі сплатою 12,25 відсотків річних та кінцевим терміном погашення до 10 грудня 2013 року, однак відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув кредитні кошти у встановлені договором строки.

Рішенням суду з відповідача стягнуто заборгованість за договором кредиту в розмірі 238495,19 грн. та видано виконавчий лист №6-816/2010 від 23.07.2010 року, однак рішення відповідач також не виконав.

Оскаржуваним рішенням позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», 03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, , п/р № НОМЕР_2 , заборгованість розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 820/2-27/21/046/266 від 22.12.2006 року, та становить 171 109 (сто сімдесят одну тисячу сто дев`ять) гривень 61 коп. та складається із:

- суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 35 460 (тридцять п`ять тисяч чотириста шістдесят) грн.. 64 коп.;

- суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 135 648 (сто тридцять п`ять тисяч шістсот сорок вісім) грн. 97 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», 03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, , п/р № НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп.

Рішення оскаржив представник відповідача-адвокат Посікіра Р.Р.Вважає рішення суду незаконним. Стверджує, що відповідно до умов кредитного договору кінцевим терміном погашення кредиту є 10.12.2013 року, а також з врахуванням перерваного строку позовної давності зверненням до суду, такий сплив не пізніше 2014 року. Звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 20.12.2020 року у справі №727/4474/17 про те, що у випадку пропуску строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за основним зобов`язанням кредитор не має права на стягнення 3% річних та інфляційних втрат у судовому порядку. Крім цього, стверджує, що відповідач на час звернення з позовом був військовослужбовцем, брав безпосередню участь в АТО, а також у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, а тому відповідно до п. 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом йому не нараховуються. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник позивача-адвокат Блажевський П.І. подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що стягнення грошових коштів передбачених ст.625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК Укрпїни, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнененя 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язань та обмежується 3 роками , які передували подачі позову. Також звертає увагу, що строки позовної давності визначені ст.257 ЦК продовжені на строк дії карантину та на час воєнного стану. Додатково зазначає, що основне зобов`язання є триваючим так як виконавчий документ повернутий відповідно до постанови ВП №52451658 від 09.02.2017 року. Щодо п.15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» то ця норма немає посилання на неможливість відшкодування збитків в порядку ст.625 ЦК України Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга розглчнута без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на зазначені норми процесуального закону, клопотання представника позивача-адвоката Блажевського П.І. про відкладення розгляду справи задволенню не підлягає.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи , законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено такі обставини.

22.12.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №820/2-27/21/046/266, що підтверджується долученим до справи договором (а.с. 6-9).

Із копії виконавчого листа встановлено, що у Дніпровському районному суді м. Києва перебувала на розгляді цивільна справа № 6-816/2010 р. за позовом Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. За результатами розгляду зазначеної справи судом ухвалено рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по договору кредиту в сумі 238 495 грн. 19 коп. та третейський збір в сумі 2 784 грн. 95 коп. (а.с. 12-13).

Відповідно до розрахунку позивача, у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором №820/2-27/21/046/266 від 22.12.2006 року за період з 12.03.2017 р. по 23.02.2022 року, банком проведено розрахунок заборгованості 3% річних та інфляційних втрат, на підставі ст. 625 ЦК України, на суму заборгованості згідно рішення суду, яка станом на 23.02.2022 року становить -171109,61 грн., та складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість, що становить 35 460,64 грн., та суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість, яка складає 135 648,97 грн. (а.с. 10).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 порушує умови договору, не виконуючи взяті на себе зобов`язання. Даних про належне виконання відповідачем умов кредитного договору, суду не надано, а тому позовні вимоги про стягнення із відповідача заборгованості, розрахованої на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 820/2-27/21/046/266 від 22.12.2006 року, яка складається із: суми заборгованості за ставкою 3% річних на кредитну заборгованість, та заборгованості за інфляційними витратами є обгрунтованими.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(стаття 599 ЦК України).

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18 сформульовано висновок про те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення.

У постанові від 8.11.2019 у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вбачається з вимог позовної заяви, підставою позову є невиконання зобов`язань за кредитним договором, однак як вбачається із встановлених обставин справи, позивач скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, а відтак зобов`язання за кредитним договором трансформувались у зобов`язання з виконання рішення.

Як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу, виконавчий документ виданий Дніпровським районниим судом м.Києва, повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» 09 лютого 2017 року, доказів повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання суду не надано, а відтак із спливом строку пред`явлення виконавчого листа до виконання - 09 лютого 2020 року, строк на пред`явлення вимог про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних сплив 09 лютого 2023 року. Позивач звернувся з позовом 14 травня 2023 року (а.с.36).

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку, дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, яка спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (а.с.50-52), однак суд першої інстанції не врахував наведених вище вимог закону та правових висновків Верховного Суду, а тому рішення підлягає скасуванню.

Зазначене також спростовує доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що основне зобов`язання відповідача і надалі є триваючим, оскільки виконавчий документ повернутий стягувачу 09.02.2017 року.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що строк позовної давності продовжився у зв`язку з карантином, а надалі із введенням воєнного стану, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки строк для нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних сплив 09 лютого 2020 року, а карантин в Україні розпочався 12 березня 2020 року, а тому норми про продовження строків на зазначені позовні вимоги не поширюються.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи відповідач є військовослужбовцем та з 04.08.2017 року по березень 2023 року періодично брав безпосередню участь в антитерористичній операції та у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України.

Згідно з п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Враховуючи те, що судом неправильно встановлені фактичні обставини справи, не застосовано строк позовної давності про який стороною заявлено у спорі, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п.п.1,4 ч.1,ч.2 ст.376 ЦПК Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п.1,1 ч.2; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Посікіри Романа Романовича задовольнити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 серпня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Відмовити Акціонерному товариству «Сенс Банк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк