КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/7736/22 Головуючий у І інстанції Якимець О.І.
Провадження №22-ц/824/4572/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Желіховської Раїси Михайлівни та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Москалюк Тетяни Віталіївни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, зміна черговості права на спадкування, визнання права власності у порядку спадкування за законом, виділ частки у натурі та визнання права власності, припинення права спільної часткової власності, компенсація вартості частки у праві власності, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) у якому просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу з 04 липня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- змінити черговість права на спадкування, а саме, визнати за ОСОБА_1 право на спадкування майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із спадкоємцем першої черги (за правом представлення) ОСОБА_2 ;

- визнати за позивачем право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- поділити між позивачем та відповідачем спадщину померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ;

- виділити в натурі позивачу та визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- виділити відповідачу та стягнути з позивача на користь відповідача, компенсацію вартості його частки в спадщині, у розмірі 425000,00 грн;

- припинити право спільної часткової власності позивача та ОСОБА_2 у спадщині, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначила, що з 04 липня 1994 року позивач почала проживати із померлим ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрацію шлюбу за адресою - АДРЕСА_2 (право власності на нерухоме майно належить позивачу). Відносини протягом 28 років мали характер сімейних, адже у позивача та померлого були взаємні права та обов`язки як подружжя, вони вели спільне господарство, підтримували у належному стані нерухоме майно, мали спільний сімейний бюджет, зустрічались із спільними знайомими, всі речі померлого (особисті, правовстановлюючі документи, документи, що посвідчували особу) знаходилися за місцем постійного фактичного проживання померлого, а саме за адресою: АДРЕСА_2 . Усі рахунки, оплати, поштова кореспонденція надходили ОСОБА_4 за вказаною адресою. Померлий також перебував на медичному обліку, здійснював лікування, укладав декларацію про вибір лікаря за місцем свого фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

26 травня 2013 року ними за спільні сімейні кошти була придбана однокімнатна квартири АДРЕСА_1 . По взаємній домовленості місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано у цій квартирі. Однак позивач систематично цікавилась зазначеною квартирою, облаштовувала її, вкладала в її функціонування свою фізичну працю, разом із чоловіком вони, спільними сімейними коштами, підтримували її в належному стані.

Вказувала також, що після смерті ОСОБА_2 саме вона, позивачка, як член сім'ї, отримала свідоцтво про смерть, провела похорон та поминальні обряди. Натомість, відповідач не цікавився життям свого батька, його здоров`ям, не здійснював за ним догляд, як за особою похилого віку; не допомагав та не підтримував ні матеріально, ні фізично, ні морально; не брав участі у його похованні.

Відповідач відмовився від пропозиції мирного врегулювання спору щодо спадкового майна, на яке відкрилась спадщина після смерті його батька.

З відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 позивач звернулась до нотаріальної контори, однак отримала відмову, у зв`язку із тим, що відсутні докази родинних відносини між спадкодавцем та спадкоємцем.

Посилаючись на викладені обставини, просила задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року позов задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 січня 2004 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_2 .

Визнано об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В решті частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 10981,00 грн в дохід держави.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2900 (гривень 00 копійок.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , представник останньої - адвокат Желіховська Р.М. звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неповноту з`ясування обставин справи, просить у вказаній частині рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про зміну черговості права на спадкування, а саме, визнати за ОСОБА_1 право на спадкування майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із спадкоємцем першої черги (за правом представлення) ОСОБА_2 (вимога-4); визнати за позивачем та за відповідачем право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (вимога-5); поділити між позивачем та відповідачем спадщину, виділивши в натурі позивачу 1/4 частку вказаної квартири, стягнувши з позивача на користь відповідача компенсацію вартості його частки в спадщині у розмірі 425000,00 грн та припинити право спільної часткової власності позивача та ОСОБА_2 у спадщині, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

В доводах скарги зазначає, що позивачкою доведено належними доказами обставини, що її померлий чоловік, через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані. Звертає увагу на визнання відповідачем того, що померлий ОСОБА_2 мав потребу в лікуванні та потребував сторонньої допомоги. Доказами про стан здоров'я померлого має бути також інформація, отримана з медичних установ, яка не була надана на адвокатський запит та у витребуванні якої суд безпідставно відмовив.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Москалюк Т.М. у відзиві на вказану апеляційну скаргу заперечує проти доводів представника позивача, посилаючись на їх безпідставність. Зазначає, що не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача зводить усі доводи до того, що померлий останні роки хворів і позивачка за ним доглядала. В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 дійсно хворів, як усі люди похилого віку, але він не був безпорадним та немічним. Поряд із цим, матеріалами справи підтверджується, що позивачка із серпня 1995 року має інвалідність 2 групи, є пенсіонеркою, отримувала та продовжує отримувати соціальну допомогу, як одинока, а також патронажне обслуговування, для надання якого за нею останнім часом була закріплена соціальний робітник Центру соціальної допомоги ОСОБА_6 за індивідуальним графіком 44 години на тиждень.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, представник відповідача також зазначила, що позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами фінансової участі у придбанні спірної квартири. Крім того, ставлячи питання про визнання права власності на частину квартири, стягнення з позивача на рахунок відповідача компенсації вартості його частки в спадщині та припинення за ним права власності на частку в квартирі, позивачка попередньо не внесла грошові кошти на депозитний рахунок суду.

Адвокатом Москалюк Т.М. в інтересах відповідача ОСОБА_5 - також подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій представник відповідача посилається на необґрунтованість судового рішення в частині задоволених позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем не було надано суду доказів, підтверджуючих факт придбання спірної квартири за спільні кошти. Позивач є пенсіонеркою, доказів існуванні інших доходів, заощаджень, окрім пенсії до суду першої інстанції не надала. Фінансовий стан позивача на час придбання квартири доказами також не підтверджено. В свою чергу відповідачем надано докази, які підтверджують придбання покійним ОСОБА_2 , спірної квартири за рахунок коштів, отриманих від продажу належного йому на праві власності нерухомого майна - трикімнатної квартири по АДРЕСА_4 .

Вважає також що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих факт спільного проживання з ОСОБА_2 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, тому у суду відсутні були підстави для встановлення такого факту. Звертає увагу суду на те, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а інших доказів позивачкою подано не було. Посилаючись на викладене, представник відповідача у апеляційній скарзі просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках квартири АДРЕСА_1 та в частині визнання за позивачкою права власності на частину вказаної квартири; визнати особистим майном ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,40 кв.м.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Желіховська Р.М. заперечувала проти її задоволення, вказавши, що суд першої інстанції на підставі достовірних та належних доказів дійшов обґрунтованого та законного висновку про підтвердження факту проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_2 та жінки ОСОБА_1 , які не перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказане підтверджується не лише показами свідків, а і документально, відповідними письмовими доказами, зокрема щодо отримання послуг, придбання товарів за адресою: АДРЕСА_2 , даними з медичної картки ОСОБА_2 , виписок з медичних документів, декларації про вибір лікаря позивачем, повіреною особою в якій вказаний ОСОБА_2 , фотокартками зі спільного відпочинку. Звертає також увагу на те, що відповідач визнав факт спільного проживання позивачки та померлого батька, визнав те, що вони мали спільний побут в одному жилому приміщенні, мали взаємні права та обов`язки, підтримували один одного тощо.

Крім того, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції керуючись положеннями статей 60,70, 74 СК України, прийшов до законного висновку про те, що діє презумпція спільного права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, а саме стосовно спірної квартири АДРЕСА_1 та визнав за позивачем право власності на частку нерухомого майна.

Натомість, відповідачем таку презумпцію спільної власності не спростовано та не доведено, що спірне нерухоме майно було придбане виключно за кошти, які належали ОСОБА_2 , та були отримані ним від продажу іншої квартири.

За наведених обставин вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги, поданої представником відповідача, відсутні.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Желіховська Р.М. підтримала подану нею апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, просила її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача - відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача - адвокат Москалюк Т.В. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Так, судові повістки-повідомлення для відповідача та представника відповідача були направлені на електронну адресу, зазначену адвокатом Москалюк Т.В., як засіб зв`язку, в апеляційній скарзі та інших процесуальних документах, поданих до суду апеляційної інстанції. Доставлення таких судових повісток-повідомлень на вказану електронну адресу підтверджується відповідними звітами, приєднаними до матеріалів справи.

Керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у відсутності відповідача та представника відповідача, враховуючи їх належне повідомлення, а також те, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи, з огляду на викладення стороною відповідача обставин справи і наведення правового обґрунтування в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи та вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону відповідає в повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно.

Другою Київською державною нотаріальною конторою 14 червня 2022 року заведено спадкову справу № 275/2022 після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_1 щодо прийняття спадщини за законом, номер спадкової справи у реєстрі 69374366.

Дані обставини підтверджено витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14.06.2022 № 69200045.

02 вересня 2022 року державним нотаріусом Другої Київської міської нотаріальної контори прийнято постанову № 4094/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій у межах спадкової справи № 275/2022, у зв`язку із відсутністю доказів родинних відносин та інших відносин спадкоємиці та спадкодавця.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 наводила аргументи про те, що з липня 1994 року і по день смерті ОСОБА_2 спільно проживала з ним в одній квартирі, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки щодо майна, оплати житлово-комунальних послуг тощо.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 січня 2004 року, по день смерті останнього, проживали однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу за адресою - АДРЕСА_2 , мали спільні права та обов`язки, які притаманні «подружжю».

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані відповідачем.

Так, судом правильно проаналізовано пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , та встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом в одній квартирі однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство.

Суд першої інстанції також надав правильну оцінку письмовим доказами у їх сукупності, які підтверджують придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 товарів та отримання послуг для спільного користування; фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності позивача із померлим ОСОБА_2 у певних місцях: на відпочинку, біля громадських місць, на святкуванні; медичних документів, які підтверджують факт проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , тобто у квартирі, належній на праві власності позивачу.

Сталість та характер взаємовідносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується також даними, внесеними до декларації № 0001-ТК8К-5Р00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_1 , в якій повіреною особою такої вказано ОСОБА_2 .

Проаналізувавши досліджені в ході розгляду справи доказу у їх сукупності та взаємозвязку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вони свідчать про проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 січня 2004 року, по день смерті останнього, однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу за адресою - АДРЕСА_2 , про спільні права та обов`язки, які притаманні «подружжю».

Суд обґрунтовано відмовив у встановленні факту спільного проживання таких осіб у період з 04 липня 1994 року до 01 січня 2004 року, адже положення Кодексу про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою.

Доводи апеляційної скарги відповідача вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Задовольняючи позовну вимогу щодо визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку цієї квартири, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірна квартира по АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_14 та ОСОБА_2 у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак за належні йому особисті кошти. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що квартиру АДРЕСА_1 необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та в порядку поділу такого майна колишнього подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності по 1/2 частину квартири.

Такі висновки суду також відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, аналізуючи наведені вище нормисуд першої інстанції прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження №61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Спростовуючи презумпцію спільності сумісної власності майна, яке належало ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідач зазначав, що квартира АДРЕСА_1 придбана 26 грудня 2013 року за особисті кошти ОСОБА_2 .

Згідно з матеріалами справи, 29 листопада 2013 року ОСОБА_3 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.11.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В. І., зареєстровано в реєстрі за № 3001. Ціна продажу квартири 666 320,00 грн.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 між ОСОБА_15 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений 26 грудня 2013 року.

Вказуючи на те, що частина коштів, отриманих ОСОБА_2 від продажу квартири АДРЕСА_5 , були використані для придбання квартири АДРЕСА_1 , відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували наведені обставини.

Сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу спірної квартири через місяць після продажу належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 таких обставин не підтверджує.

Таким чином, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна квартира придбана виключно за кошти ОСОБА_2 .

Відповідно, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя щодо спірної квартири.

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення решти вимог позовної заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України):

перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки;

друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;

третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;

четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Відповідно до ч.2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених обставин (постанови Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження №61-48561св18), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18), від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження № 61-23350св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив з того, що ОСОБА_2 не перебував у безпорадному стані, оскільки проаналізовані судом медичні документи не підтверджували безпорадний стан померлого.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується.

Доводи позивачки про те, що вона тривалий час опікувалась спадкодавцем в силу стану його здоров`я, не можуть бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні частини другої статті 1259 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, чим перешкодив позивачу довести обставини, які підтверджують стан здоров'я ОСОБА_2 , апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки інформація, для встановлення якої представником позивача подавалось клопотання про витребування доказів, не стосується предмету спору.

Тлумачення поняття «безпорадний стан» Верховний Суд України провів в справі №200/21452/15-ц від 17.10.2018 року: «Безпорадний стан - такий стан особи, у якому ця особа не може самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребує стороннього догляду, допомоги, піклування. У випадку існування спору за спадок, безпорадний стан спадкодавця повинен довести позивач, заявляючи вимогу про усунення спадкоємця від права спадкування. При цьому лише одних пояснень позивача та показань свідків недостатньо для доведення безпорадного стану спадкодавця. Повинні бути певні медичні документи, яких у матеріалах справи немає і це є підставою для відмови в позові».

Досліджені судом докази свідчать про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, оскільки вона не надала суду доказів на підтвердження обставин, які у відповідності до положень частини 2 статті 1259 ЦК України є підставою для зміни черговості одержання права на спадщину.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позову цій частині.

Щодо позовних вимог про набуття права власності в порядку спадкування за законом із спадкоємцем першої черги, поділу спільного часткової власності в натурі між спадкоємцями по 1/4 частки, визнання за позивачем права власності на 1/4 частки, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , припинення права спільної часткової власності на 1/4 частки відповідача та компенсувати йому вартість його частки у спадщині, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, врахувавши, що вони є похідними від позовної вимоги про зміну черговості в порядку спадкування, у якій судом відмовлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційних скарг обох сторін не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Желіховської Раїси Михайлівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Москалюк Тетяни Віталіївни - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 березня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.