ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року м. Чернівці

Справа № 720/2232/21

Провадження №22-ц/822/14/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Факас А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2023 року, головуючий у І-й інстанції Оленчук І.В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в період з 23 листопада 2007 року по 22 грудня 2018 року перебував з відповідачкою у шлюбі.

У 2015 році за договором купівлі-продажу ними придбано господарство та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Згідно з технічним паспортом, виготовленим Новоселицьким КБТІ, станом на 2014 рік спільне господарство складалося з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю літ «В», убиральні літ. «Г», колодязя №1, огорожі №2-4. Все вказане майно було зареєстровано на ім`я відповідача, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якої за реєстраційним номером 30, об`єкт нерухомого майна, який складається з житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б., сараю літ. В, убиральні літ. Г, колодязя №1, огорожа № 2-4, який розташований на земельній ділянці за кадастровим номером: :01:003:0136, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/1, перебуває у приватної власності ОСОБА_2 .

Зазначав, що маючи свідоцтво про право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку за кадастровим номером: :01:003:0136, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вищезазначеною адресою.

Оскільки зазначене майно було придбано сторонами у період шлюбу, вважає, що воно є спільною власністю подружжя.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив здійснити поділ майна, розташованого по АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину новобудови 59% готовності житлового будинку літ «Д», гаражу літ «Е», сараю літ «В», убиральні літ «Г», колодязя №1, огорожі №2-4; визнати за ним право власності на 1/2 частину на земельну ділянку розміром 0,1683 га за кадастровим номером :01:003:0136; стягнути з ОСОБА_2 16 797,34 грн в рахунок компенсації вартості 1/2 самовільно знесеного житлового будинку літ. «А», розташованого по АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що новобудова житлового будинку літ. «Д» в АДРЕСА_1 споруджена сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, і є їх спільною сумісною власністю. Оскільки його право на частку у власності на основну будівлю позивачем не доведено, суд вважає за неможливе встановити його право окремо на допоміжні споруди та на земельну ділянку, на якій знаходиться зазначене вище нерухоме майно.

На рішення суду представник позивача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. Судом взагалі не досліджуються надані до матеріалів справи докази та їм не надана належна оцінка. Залишена поза увагою вимога про стягнення шкоди за самовільно знесений житловий будинок літ «А», який відповідно до акту знесений в період розгляду справи в суді першої інстанції.

Зазначає, що після розірвання шлюбу у вересні 2022 року відповідачка без письмової згоди позивача самовільно знесла старий житловий будинок літ «А», вартість якого відповідно до довідки про оцінку вартості об`єкта нерухомості Фонду Державного майна України становить 33 594,69 грн, тим самим позбавила позивача частки у спільному майні подружжя. Вартість даної частки становить 16 797,34 грн.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що 21 липня 2015 року, скориставшись нормою закону про безоплатну приватизацію, вона безоплатно приватизувала земельну ділянку площа 0,1683 га під житловим будинком в АДРЕСА_1 .

11 серпня 2015 року вона подала повідомлення про початок виконання будівельних робіт, однак будівельні роботи так і не почалися, тому що позивач ОСОБА_1 в 2015 році поїхав в республіку Італія та через деякій час їхні шлюбні відносини припинилися. 22 грудня 2018 року шлюб між ними було розірвано.

Посилається на те, що весною 2019 року вона знесла вищезазначений житловий будинок та господарські споруди та в цьому ж році збудувала новий житловий будинок. Вказане домогосподарство, що складається з незавершеного житлового будинку 59% готовності та господарських споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , не набуте сторонами під час шлюбу та не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами встановлено, що з 23 листопада 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2018 року було розірвано.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2022 року ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року належить домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. А, загальна площа 53,80 кв.м, житлова площа 37 кв.м, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, колодязя №1, огорожі №2-4 за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, кадастровий номер :01:003:0136, площею 0,1683 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за зазначеною адресою (а.с.59-61).

З копії технічного паспорту (інвентарної справи), наданої Новоселицьким КБТІ від 25 жовтня 2021 року №885, вбачається, що станом на 25 травня 2012 року за адресою: АДРЕСА_1 міститься житловий будинок літ А, загальна площа 53,80 кв.м, житлова площа 37 кв.м, літня кухня літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, колодязь №1, огорожа №2-4 (а.с. 20-24).

З довідки Державної інспекції архітектури містобудування України від 25 жовтня 2022 року № 9177/04/13-22 вбачається, що Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 13 серпня 2015 року №ЧВ95 щодо об`єкта будівництва «Будівництво індивідуального житлового будинку садибного типу, АДРЕСА_1 », замовник ОСОБА_2 (а.с.87-91).

З експлікації до схеми розташування будівель та споруд та журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень будинку садибного типу, складеного Новоселицьким КБТІ 06 жовтня 2022 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок Н/Б літ Д загальною площею 205,70 кв.м, сарай літ. В, убиральня літ. Г, гараж Н/Б літ. Е, колодязь №1, огорожа № 2-4. (а.с.95-99).

Згідно з Актом знесення майна, складеного 30 вересня 2022 року у присутності двох представників Новоселицького КБТІ Білоус С.В. та ОСОБА_4 , вбачається, що за вищезазначеною адресою було знесено житловий будинок літ. «А» та літня кухня літ. «Б» (а.с.73).

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положенням частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 295/4780/20 (провадження № 61-11222св23).

Як вбачається з матеріалів справи, 09 квітня 2015 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. А, загальна площа 53,80 кв.м, житлова - 37 кв.м, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, колодязя №1, огорожі № 2-4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину новобудови 59 % готовності житлового будинку літ. Д та гаражу літ Е.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що житловий будинок літ Д та гараж літ Е за по АДРЕСА_1 є незавершеним будівництвом, яке не здане в експлуатацію та яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому відсутні підстави для визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

За загальним правилом, у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Разом з тим, вимоги про визнання за сторонами спору права на будівельні матеріали і конструктивні елементи, з яких побудовано житловий будинок літ. Д та гараж літ. Е або присудження відповідної грошової компенсації у цій справі не заявлялось та судом першої інстанції не вирішувалось, як і відсутні в матеріалах справи відомості про перелік таких матеріалів чи обладнання, або вартість спірного майна.

З огляду на вказане, спірний житловий будинок літ. Д та гараж літ. Е є незавершеним будівництвом і не може бути об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 22 січня 2019 року. Позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо часу знесення старого житлового будинку та щодо відсотку готовності незавершеного будівництва станом на момент припинення шлюбних відносин між сторонами.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

З огляду на викладене, земельна ділянка, набута дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, набута одним з подружжя під час шлюбу в порядку приватизації земельна ділянки, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року відповідачкою було придбано домоволодіння по АДРЕСА_1 . 15 липня 2015 року спірна земельна ділянка була приватизована ОСОБА_2 . Враховуючи, що старий будинок знесений, а будівництво нового будинку не завершене, позивач не набув право власності на частину земельної ділянки відповідно до вимог статті 120 ЗК України.

Також колегія звертає увагу на те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що житловий будинок літ. А було знесено після припинення шлюбних відносин між сторонами. Крім того, в уточненій позовній заяві позивач вказав, що літня кухня літ. Б знесена спільними зусиллями та за згодою між сторонами, та відповідно до отриманого повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 11 серпня 2015 року та проектної документації, виготовленої на ім`я ОСОБА_2 , було розпочато будівництво нового будинку.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статті 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 лютого 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк