Дата документу 19.09.2024 Справа № 333/1150/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1150/24 Головуючий у 1 інстанції Ткаченко М.О.
Провадження № 22-ц/807/1468/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И ЛА:

06.02.2024 ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 24.12.2021 нею було укладено шлюб із відповідачем, проте спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння та у липні 2023 сторони перестали проживати разом та вести господарство, відповідач зібрав свої речі та поїхав у невідомому напрямку.

Після припинення спільного проживання син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати із позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

31.01.2024 рішенням Синельніківського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами було розірвано.

Від спільного проживання із відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .. Відповідач взагалі не цікавиться долею свого сина, фінансово не допомагає. Зазначає, що відповідач є працездатною особою. У зв`язку з наявністю маленької дитини. позивачка не може самостійно працювати та заробляти кошти на своє утримання та на утримання дитини. Дитина проживає разом із матір`ю, що підтверджується договром оренди. Відповідач молодий та працездатний, а тому позивачка вважає, що він має можливість сплачувати аліменти на її утримання та утримання дитини.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи стягнення з 20.01.2024 і до досягнення дитиною повноліття, а також

стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи стягнення з 20.01.2024 і до досягнення дитиною трирічного віку.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2024 року, з урахуванням ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2024 року, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів передано для розгляду за підсудністю до Запорізького районного суду Запорізької області.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.02.2024 та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 06.02.2024 до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині визначення розміру стягнутих з відповідача аліментів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачем по справі відзив та докази було до матеріалів справи з порушенням вимог ЦПК України, не направлені стороні по справі, що унеможливило надання відповіді на відзив скаржницею та, відповідно, додані докази не можуть бути покладені в основу судового рішення.

ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Встановлено, що 24.12.2021 між сторонами було зареєстровано шлюб Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №929, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №47, батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно із договором оренди від 01.02.2024 ОСОБА_1 орендує нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , із членами сім`ї, до складу якої входять: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) жінка, ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) син, ОСОБА_4 (20.01.2024) син (а.с.14-16).

Судовим наказом Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2023 у справі №333/7897/23, провадження №2-н/333/1272/23, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісяця, у розмірі частини від заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 13.09.2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.40-41).

Постановою старшого державного виконавця Синельниківського відділу державної виконавчої служби Синельниківського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бігмою Г.О. від 28.11.2023 відкрито виконавче провадження №73450146 з виконання вищевказаного судового наказу (а.с.42).

Згідно із Індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України сума заробітку ОСОБА_2 для нарахування пенсії за 2023 рік складає 305001,07 грн, з яких: січень 77889,37 грн, лютий 35859,02 грн; березень - 73604,70 грн; квітень 56469,02 грн; травень 5079,90 грн; червень 34735,23 грн; липень 0 грн; серпень 3395,65 грн; вересень 0 грн; жовтень 4568,18 грн; листопад 6700 грн; грудень 6700 грн (а.с.51-53).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідають вимогах процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ч.1 ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому, у відповідності з ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Підпункт 3 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи вищенаведені норми, а також обставини справи, зважаючи на принцип розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду вважає визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання дитини, законним та обґрунтованим.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивачки колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч. 1, 2 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч. 6 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Судом першої інстанції враховано визнання позову відповідачем, наявність рішень по сплаті аліментів на дітей та можливості ним утримувати дружину у визначеною ним частці, у висновку визначено, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на її утримання аліментів в розмірі 1/8 частини від усіх видів доходів відповідача до досягнення спільною дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку.

З таким рішенням погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Стосовно тверджень апеляційної скарги, що відповідачем по справі відзив та докази було до матеріалів справи з порушенням вимог ЦПК України, колегія суддів, звертає увагу, скаржниці на наступне: відповідно до протоколу судового засідання від 17.05.2024 року по справі №333/1150/24 (а.с. 54) у відповідь на запитання суду, ОСОБА_1 відповіла «з відзивом ознайомлена», «ознайомлена з довідкою, не заперечую проти доручення».

За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 травня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді: