ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7081/24 Справа № 932/2180/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника Управління служби безпеки України у Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління служби безпеки України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

12.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилався на те, що він перебував під слідством з 11.01.2000 року до 22.01.2001року, коли кримінальна справа щодо нього була закрита. Просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством в розмірі 95 094 грн..

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 95 094 грн. компенсації моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник Управління служби безпеки України у Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що підставою для відшкодування шкоди,завданої громадянинові,є незаконність дій органів дізнання, досудового слідства,прокуратури і суду. Проте не доведено незаконності дій з боку Управління СБУ,не надано жодного доказу неправомірності дій слідчого Управління СБУ,не доведено причинний зв`язок між завданою моральною шкодою і незаконними діями Управління СБУ.

Ухвалюючи рішення,суд першої інстанції не навів обставин,які б свідчили про неправомірні дії слідчого Управління СБУ.

Постановою старшого слідчого по ОВС слідчого відділу Управління СБУ від 22.02.2001 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 в частині скоєння злочину, передбаченого ч.3ст.84 КК України закрита за відсутністю у його діях складу злочину. Позивач звернувся через 23 роки до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, тобто з пропуском строку позовної давності,про що було зазначено відповідачем.

Судом першої інстанції не залучено прокурора в якості третьої особи до участі в справі,оскільки саме прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні попереднього слідства.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції помилково послався на статтю 13 Закону №266/94-ВР і не прийняв до уваги, що відповідно до п.3 розділу 2 «Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 року №1774-У111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом(01.01.2017 року) не застосовується як розрахункова величина. Таким чином розмір моральної шкоди судом завищено.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання з`явилися представник Управління служби безпеки України у Дніпропетровській області ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 -адвокат Пантюхов В.С..

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 перебував під слідством у зв`язку із кримінальним переслідуванням за ч.2 ст.84 КК України (1963 року) з 11.01.2000 року до 22.02.2001року. При цьому кримінальну справу за вказаною статтею закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.01.2000 року була порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_1 по факту розкрадання державної власності за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.84, ч.2 ст.172 КК України 1963 року.

В межах вказаної справи ОСОБА_1 утримувався у місцях позбавлення волі з 11.01.2000 року до 06.07.2000 року.

22.02.2001 року кримінальна справа про вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч.2 ст.84 КК України, була закрита у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину.

Кримінальна провадження порушувалося та закривалося слідчим УСБУ в Дніпропетровській області.

Вказані обставини підтверджуються довідкою від 06.07.2000 року, відповіддю прокуратури Дніпропетровської області від 07.06.2000 року, постановою про закриття кримінальної справи від 22.02.2001 року.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу завдано моральних страждань, яких він зазнав внаслідок незаконного незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним його звичок і бажань, руйнування життєвих звязків, ділової активності, оскільки постановою старшого слідчого по особливо важливим справам слідчого відділу Управління СБУ у Дніпропетровській області від 22 лютого 2001 року кримінальну справу закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.84 КК України, і відповідно до Закону він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Висновки суду узгоджуються з положеннями статті 1176 ЦК України, якою передбачено спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Тобто, здійснення провадження у кримінальній справі, яка в подальшому закрита за відсутністю складу злочину, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Згідно зі статтею 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При визначенні розміру моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, суд першої інстанції правильно керувався положеннями ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою визначено мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом відшкодування за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та настає лише тільки за фактом такого притягнення і мінімальний розмір якої визначено Законом.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При визначенні розміру моральної шкоди,яка підлягає відшкодуванню, суд першої інстанції правильно виходив із мінімальної заробітної плати в місячному розмірі та в межах позовних вимог.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством дійшов правильного висновку про те, що позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, у зв`язку з постановленням щодо нього постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діяннях позивача складу кримінального правопорушення.

Суд врахував значний строк перебування позивача під слідством, ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості.

Твердження представника відповідача про те, що на підставі пункту 3 розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII при визначенні рзміру моральної шкоди слід застосувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року, не заслуговують на увагу, оскільки вказаним законом не вносилися зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17.

Є безпідставними аргументи представника відповідача про те, що не доведено незаконності дій з боку Управління СБУ, не надано жодного доказу неправомірності дій слідчого Управління СБУ. Оскільки статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Тобто шкода відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, при наявності підстав, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вказівка на те, що суд першої інстанції не навів обставин, які б свідчили про неправомірні дії слідчого Управління СБУ не ґрунтується на вимогах закону. Необхідно зазначити, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17.

Відносно позивача закрито кримінальне провадження з реабілітуючи підстав, що підтверджує незаконність дій слідчих органів при пред`явленні обвинувального висновку та утриманні під вартою останнього.

Доводи про те, що постановою старшого слідчого по ОВС слідчого відділу Управління СБУ від 22.02.2001 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 в частині скоєння злочину, передбаченого ч.3ст.84 КК України закрита за відсутністю у його діях складу злочину, позивач звернувся через 23 роки до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, тобто з пропуском строку позовної давності, про що було зазначено відповідачем є безпідставними.

Згідно статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.Така ж редакція с т а т т і 83 ЦК України 1963 року.

Оскільки зазначений спір стосується відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і випливає із порушення особистих немайнових прав позивача, то на таку вимогу позовна давність не поширюється.

Посилання на те, що судом першої інстанції не залучено прокурора в якості третьої особи до участі в справі, оскільки саме прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні попереднього слідства не може бути прийнято до уваги. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. У справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є Управління СБУ у Дніпропетровські області, яким проводилося розслідування. Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Посилання на те, що відносно позивача було закрито провадження за відсутністю складу злочину лише за ч.3 ст.84, в той час як слідство проводилося ще і за ч.2 ст.172 КК України, що не дає підстав для відшкодування моральної шкоди, не може бути прийнятим до уваги. Доказів того, що відносно позивача за ч.2 ст.172 КК України було постановлено обвинувальний вирок відповідачем не надано. Представник відповідача зазначав,що було недостатньо часу для витребування результатів розслідування з архіву УСБ. Однак рішення в справі ухвалено в травні 2024 року, в апеляційній інстанції апеляційна скарга розглядалася в вересні 2024 року, тобто було достатньо часу для зібрання відповідних доказів. З приводу цього питання ніякі клопотання в апеляційній інстанції не заявлялися. Крім того доведено, що кримінальна справа про вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч.2 ст.84 КК України, була закрита у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину, що само по собі є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни судового рішення немає.

Керуючись ст. ст.368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Управління служби безпеки України у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: