Справа № 450/5701/23 Провадження № 2/450/461/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Качмар М.З.

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 про визначення частки майна боржника, яким він володіє з іншими особами,-

в с т а н о в и в:

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький З.В., в інтересах ОСОБА_5 , звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій просив визначити частку боржника ОСОБА_3 у майні, яким він володіє на праві спільної сумісної власності подружжя, а саме у житловому будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Мотивував позовні вимоги тим, що на його виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 72875579 з примусового виконання виконавчих листів у справі № 461/4634/19, виданих 25 листопада та 19 грудня 2022 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості в сумі 67757,26 доларів США, 9605 грн. судового збору та 21275 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. Вході примусового виконання виконавчих документів, ним встановлено, що під час перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Враховуючи засади СК України, вважає, що майно набуте подружжям за час їх перебування у шлюбі належить їм на праві спільної сумісної власності. З огляду на те, що частка ОСОБА_3 у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, своєю колишньою дружиною ОСОБА_4 , не визначена та не зареєстрована, звернути стягнення на таке майно боржника є неможливим. Відтак, з метою виконання рішення суду, просив позовні вимоги задовольнити. Крім цього, долучив заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 22 листопада 2023 року у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою від 11 березня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

08 квітня 2024 року відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якої просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказала, що нею не визнається заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_5 , оскільки згоди на укладення договору позики вона не надавала, а грошові кошти не витрачені в інтересах сім`ї. Зазначила, що 13 березня 2017 року шлюб між подружжям розірвано, а при самостійному поділі майна у неї залишився спірний житловий будинок та земельна ділянка, на якій такий розташований, а у ОСОБА_3 його корпоративні права на підприємства.

Розпорядженням № 31 від 16 квітня 2024 року та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Пустомитівського районного суду Львівської області визначено головуючого суддю Мусієвського В.Є.

Протокольною ухвалою від 04 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

19 вересня 2024 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 подано клопотання про зупинення провадження у справі 150/5701/23 до моменту ухвалення Верховним Судом рішення у справі № 461/4634/19 за касаційною скаргою на рішення від 25 листопада 2022 року, додаткового рішення від 19 грудня 2022 року Личаківського районного суду м. Львова та постанови Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року.

19 вересня 2024 року представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 ОСОБА_2 подано заяву у якій вона просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Протокольною ухвалою суду від 20 вересня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі 150/5701/23 відмовлено, оскільки постанова Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року набрала законної сили.

Ухвалою від 20 вересня 2024 року заяву представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні 20 вересня 2024 року позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених письмово, просив такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірне майно належить ОСОБА_4 . Жодних його особистих коштів, а також коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, не було використано на будівництво спірного житлового будинку.

Представник ОСОБА_1 , з думкою якого погодилась відповідач ОСОБА_4 , просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказали, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький З.В. не вжив всіх необхідних заходів примусового виконання рішення щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , зокрема звернення стягнення на заробітну плату та корпоративні права.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_5 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали позовної заяви та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2022 року та додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2024 року у справі № 461/4634/19, які залишені без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року,стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість в сумі 67757,26 доларів США, що станом на день постановлення рішення становить 2477788 грн. 14 коп., 9605 грн. судового збору і 21275 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

25 вересня 2023 року Личаківським районним судом м. Львова видано виконавчі листи по справі № 461/4634/19.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. від 25 вересня 2023 року об`єднано виконавчі провадження № 72875579 та № 72875926 у зведене виконавче провадження № 72875579 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості.

В ході примусового виконання виконавчих документів, приватним виконавцем накладено арешт на все майно та кошти боржника.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року, яке набрало законної сили 14 квітня 2017 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який зареєстрований 07 лютого 1991 року Відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів, актовий запис № 227, розірвано.

За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На момент подання позову приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В. вчинено всі можливі дії стосовно виявлення майна боржника ОСОБА_3 , однак для виконання рішення таких не достатньо.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як зазначено у мотивах позовної заяви в ході проведення виконавчих дій виконавцем встановлено, що колишня дружина боржника ОСОБА_3 . ОСОБА_4 володіє на праві приватної власності житловим будинком АДРЕСА_2 .

Довідкою № 394819991 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13 вересня 2024 року встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22 лютого 2011 року Поршнянською сільською радою, 22 лютого 2011 року зареєструвала за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Підставою звернення приватного виконавця до суду із цим позовом стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та існує необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншою особою. Таке майно, на думку позивача, є спільною сумісною власністю боржника та його колишньої дружини, набуте ними у шлюбі, при цьому частка ОСОБА_3 в цьому майні не визначена.

За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

У ст. 41 Конституції України закріплено одне із основоположних прав людини і громадянина непорушність права власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Водночас, розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Однак, стороною відповідачів не доведено, що спірне майно належить ОСОБА_4 на праві приватної власності одноосібно і що на нього не розповсюджується презумція спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 1227 кв.м., житловою площею 177,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 32959422, який розташований за адресою АДРЕСА_4 , придбаний у період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі, а тому належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Статтею 370 ЦК України встановлено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 85, 87 постанови від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) сформулювала правовий висновок, згідно з яким якщо боржнику разом з іншими особами належить майно на праві спільної власності, але частка боржника в праві власності не визначена, то наявність спору між співвласниками щодо розміру такої частки не може бути перешкодою для звернення стягнення на частку боржника, бо у світлі практики Європейського суду з прав людини це означало би порушення права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

У постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 643/16464/17 (провадження № 61-4405) Верховний Суд, виходячи із обставин справи, вважав за можливе за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, визначивши ідеальну частку боржника у спільній сумісній власності.

Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2020 року по справі № 367/6231/16-ц (ЄДРСРУ № 87393444) зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.

З урахуванням наявності суперечливих висновків судів касаційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18) шляхом вказівки, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Отже, визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення.

Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на майно, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 464/2227/17.

При вирішенні спору суд враховує, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді позовної заяви чи подання приватного виконавця в порядку ст. 443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду.

Встановивши, що на момент звернення приватного виконавця до суду із позовом про визначення частки майна боржника, спірне майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на момент розгляду позовної заяви таке залишається у спільній сумісній власності цих же осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог і визначення частки боржника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання АДРЕСА_5 , у розмірі 1/2 в спільному майні подружжя, а саме у житловому будинку АДРЕСА_1 .

За ст. 141 ЦПК з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2684 грн., а саме по 1342 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 41, 129-1 Конситуції України, ст.ст. 4, 5, 13, 81, 82, 141, 259, 265 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, 370 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 1, 48 ЗУ «Про виконавче провадження», суд,-

у х в а л и в:

Позовні вимоги приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича - задовольнити.

Визначити частку боржника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання АДРЕСА_5 , у розмірі 1/2 в спільному майні подружжя, а саме у житловому будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича 2684 грн. судового збору, а саме по 1342 грн. з кожного.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 вересня 2024 року.

Суддя Мусієвський В.Є.