Провадження № 2/750/1111/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

секретаря Мойсієнко К.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування квартирою,

третя особа ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовано позов тим, що ОСОБА_1 є наймачем трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстровані її онуки: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Проте, остання не проживає у квартирі вже більше трьох років, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, її особистих речей у квартирі немає, у зв`язку з чим є підстави для визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.01.2024 позовні вимоги ОСОБА_5 було задоволено та визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (а.с. 63-64).

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, відповідач подала заяву про його перегляд (а.с. 84-85).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.02.2024 заяву ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення від 12.01.2024 скасовано та призначено справу для розгляду по суті (а.с. 104).

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач не має змоги проживати за місцем своєї реєстрації через постійні сварки з позивачем, а також через те, що у відповідача немає ключів від житла і ніколи не було. Попри це, позивач ще й змінила замок, а тому у відповідача не має доступу до квартири. Коли відповідач приходить забрати свої речі, позивач її не впускала до житла, а тому відповідач була вимушена викликати органи поліції. Також, відповідач зазначила, що вона є сиротою, оскільки її мама померла, вона на даний час навчається і мешкає спільно з ОСОБА_6 в орендованому ним житлі, оскільки бабуся не впускає її жити за місцем своєї реєстрації. Крім того, відповідач суду повідомила, що на даний час вона перебуває на 12 тижні вагітності, власного житла в неї немає, а тому, в разі визнання її такою, що втратила право на користування житлом, вона залишиться безхатьком.

Третя особа ОСОБА_4 надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що повністю підтримує позовній вимоги його бабусі - ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 104775 від 23.10.2023, у даній квартирі, крім позивача, зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка КП «Деснянське» Чернігівської міської ради по особовому рахунку № НОМЕР_1 , згідно якої вбачається, що у вказаній квартирі також був зареєстрований онук позивача ОСОБА_9 , який був знятий з реєстрації за рішенням суду (а.с.5)

Судом встановлено, що ОСОБА_9 був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку із задоволенням позову ОСОБА_5 (справа №750/8501/18)

Згідно акту від 23 жовтня 2023 року, складеного та підписаного головою вуличного комітету ОСОБА_10 зі слів ОСОБА_7 та ОСОБА_11 з`ясовано, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована, але не проживає з 01 січня 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4).

Як пояснила у судовому засіданні позивач, ОСОБА_2 не проживає у вказаній квартирі більше трьох років, не сплачує комунальні послуги, не отримує кореспонденцію за даною адресою, наміру користуватися квартирою не виявляє, її особистих речей у квартирі немає. Ні вона, ні її онук ОСОБА_4 не чинили перешкод відповідачу в користуванні квартирою. Відповідач добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується без поважних причин. Крім того, комунальні платежі нараховуються відповідно до чисельності зареєстрованих у квартирі осіб і позивач змушена сплачувати їх сама. Також реєстрація відповідача позбавляє її права на отримання субсидії.

За інформацією Головного управління Пенсійного фонду України № 2500-0308-7/435 від 03.01.2024, наданої на запит суду, за 2021 рік мігроване рішення щодо призначення ОСОБА_1 житлової субсидії відсутнє. З листопада 2022 року ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні житлової субсидії, відповідно до пп. 3 п. 14 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою КМУ від 21.10.ю1995 № 848 (у складі домогосподарства або у складі сім`ї члена домогосподарства є особи, які досягли 18-річного віку станом на початок періоду, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії і в цьому періоді ними або за них не сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, не меншому від мінімального, сумарно протягом трьох місяців у періоді, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії). З 01 березня 2023 року по теперішній час ОСОБА_1 призначена житлова субсидія.

Таким чином, доводи позивача, що їй не призначена житлова субсидія через наявність зареєстрованої у житловому приміщенні ОСОБА_2 , не відповідають дійсності.

Як вбачається з довідки № 596 від 04.09.2023, відповідач навчається у «Фаховому коледжі економіки і технологій Національного університету «Чернігівська політехніка» за рахунок коштів державного бюджету з 12.09.2022, термін закінчення навчання 31.01.2025 (а.с. 35).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 (соціальний працівник) суду повідомила, що у квартирі АДРЕСА_1 позивач проживає одна, відповідач у цьому житлі не живе. При цьому, свідок підтвердила, що у будинку на вхідних дверях позивач повісила новий замок. Раніше свідок бачила відповідача, вона приходила провідувати свою хвору матір.

Свідок ОСОБА_8 (сусідка) суду пояснила, що по сусідству з позивачем проживає її мати, до якої свідок приходить у гості. Відповідача на подвір`ї вона не бачила, з цього робить висновок, що вона не проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Чи є у квартирі речі відповідача, свідку не відомо, оскільки вона до квартири не заходила.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив, що проживає з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідач від нього вагітна. Свідок стверджує, що відповідач не може жити за місцем своєї реєстрації, оскільки бабуся постійно вчиняє сварки, звинувачує онуку в крадіжках, постійно пише безпідставні заяви до поліції. У відповідача не має ключів від квартири, вона навіть не може забрати свої особисті речі, доводилося викликати поліцію. Також свідок пояснив, що позивач постійно створює конфлікти, пише заяви на онуків до поліції, що унеможливлює спільне проживання з нею.

Довідкою ЧРУП ГУНП в Чернігівській області від 05.01.2024 про результати перевірки інформації, викладеної у зверненні, підтверджуються доводи відповідача, що вона 20.12.2023 викликала поліцію з приводу того, що ОСОБА_1 не відчиняла двері в житловому приміщенні за місцем реєстрації відповідача та не віддавала їй особисті речі (а.с. 91 на звороті).

Представник відповідача суду пояснила, що до поліції відповідач зверталася неодноразово, але з невідомих їй причин, такі виклики не були зафіксовані.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідач у судовому засіданні наполягала на тому, що вона не втратила інтересу до житла, в якому зареєстрована з дитинства, іншого житла у неї немає, спільно проживати з позивачем вона не може через постійні конфлікти, а тому вимушено проживає в іншому місці. Наявність конфліктів з відповідачем не заперечувала у судовому засіданні і позивач.

Суд враховує, що сам по собі факт непроживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК УРСР підставою для визнання особи такою, що втрата права користування житловим приміщенням є непроживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.

Позивач належними та допустимими доказами не довела, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців у житловому приміщенні саме без поважних причин.

Суд враховує, що іншого житла у ОСОБА_2 , яке б належало їй на праві власності, не має, на даний час вона проживає у квартирі співмешканця, яка також не належить йому на праві власності, відповідач пояснила, що вони орендують житло.

Також відповідач послідовно вказувала про своє бажання проживати за місцем реєстрації.

Так, подання нею заяви про перегляд заочного рішення, відсутність іншого житла свідчать про не втрату відповідачем інтересу до спірної квартири, право на яку разом з іншими членами сім`ї вона набула у передбаченому законом порядку.

При цьому, посилання позивача на факт несплати відповідачем комунальних послуг за вказану вище квартиру (відповідач такий факт заперечує, вказує що надавала позивачу кошти на оплату комунальних послуг) сам по собі не може свідчити про втрату відповідачем інтересу до даного житла, а також позивач не позбавлена права звернутися до відповідача з відповідними вимогами щодо стягнення частини понесених нею витрат на сплату комунальних послуг.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03.04.2024 у справі №161/126/23.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що відповідач не проживає у спірній квартирі за місцем своєї реєстрації понад шість місяців без поважних причин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволені позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25.04.2024.

Суддя