Номер провадження: 22-ц/813/365/24
Справа № 501/5000/15-ц
Головуючий у першій інстанції Журавель П.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

26 листопада 2015 року Публічне акціонерне товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» ( далі ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просило суд стягнути солідарно з відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 126 322,29 доларів США, що еквівалентно 2 675 506,07 гривень за кредитним договором №ODTIGA від 23.04.2008 та судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (надалі Відповідач 1) 23 квітня 2008 року уклали кредитний договір №ODTIGA (надалі Договір).

Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 57 550,00 дол. США на термін до 23 квітня 2018 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 57 550,00 доларів США.

У порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 31 серпня 2015 року має заборгованість 126 322,29 доларів США, яка складається з наступного: 47 655,07 доларів США заборгованість за кредитом; 22 721,97 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 681,60 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 48 237,06 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 11,80 доларів США штраф (фіксована частина); 6 014,79 доларів США штраф (процентна складова). Розрахунок суми додається.

В забезпечення виконання зобов`язання за Договором №ODTIGA між ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено: договор поруки, укладеним з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення: виконання зобов`язань за кредитними договором ОСОБА_1 та договір поруки, укладеним з поручителем ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором Відповідача-1.

Відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Згідно умов Договору поруки, а саме п. 5, Позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за Договором №ODTIGA.

Відповідно до п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання, але вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача, ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримав вимоги позову просить їх задовольнити.

Представник відповідачів за довіреністю ОСОБА_4 заперечував проти вимог позову, свою позицію виклав у письмовому вигляді (а.с. 106-107), посилаючись на те, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ODTIGA, відповідно до якого позивач надав останньому грошові кошти у сумі 52 050 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 квітня 2018 року. В забезпечення виконання прийнятих зобов`язань між позивачем та ОСОБА_2 23 квітня 2008 року був укладений договір іпотеки №ODTIGA, відповідно до якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 56,20 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка належала йому на праві приватної власності. У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором виникла заборгованість, що стало підставою для звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2013 році до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року по справі №501/2480/13-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення був задоволений, а саме, суд вирішив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODTIGA від 23.04.2008 в розмірі 81 111,48 доларів США, що за курсом НБУ складає 648 080,73 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 56,20 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом і з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду Одеської області із апеляційною скаргою, від якої в подальшому відмовився, у зв`язку з чим, згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2015 року, апеляційне провадження по справі було закрито. Таким чином, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року по справі №501/2480/13-ц набрало законної сили.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на сьогоднішній час власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 , яка набула право власності на неї на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2015. Отже, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №ODTIGA від 23.04.2008 були задоволені за рахунок продажу предмета іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що оскільки вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №ODTIGA від 23.04.2008 були задоволені за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, вважаючи, що основне зобов`язання (кредитний договір) було припинено, внаслідок чого припиняється і його забезпечення (порука). У разі задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості після того, як позивач задовольнив свої вимоги за рахунок продажу предмета іпотеки, це по суті призведе до стягнення у подвійному розмірі.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволені позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржило заочне рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року змінено у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині залишено без змін.

ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржило заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №501/5000/15 (провадження №61-15569св19) касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання судових повісток-повідомлень.

11 квітня 2024 року від ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кузнєцова Л.О. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату судового учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ODTIGA, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 57 550,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом строком до 23 квітня 2018 року.

06 травня 2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено окремі договори поруки.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року по справі №501/2480/13-ц, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODTIGA від 23 квітня 2008 року в розмірі 81 111,48 доларів США, що за курсом НБУ складає 648 080,73 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 56,20 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом і з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на час розгляду справи власником вказаної квартири є ОСОБА_5 , яка набула право власності на неї на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2015 року.

Оскільки вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №ODTIGA від 23.04.2008 були задоволені за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, вважаємо, що основне зобов`язання (кредитний договір) було припинено, внаслідок чого припиняється і його забезпечення (порука). У разі задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості після того, як позивач задовольнив свої вимоги за рахунок продажу предмета іпотеки, це по суті призведе до стягнення у подвійному розмірі.

26 листопада 2015 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом. В тексті позову відсутні будь-які відомості про судове рішення від 27 лютого 2014 року, щодо стягнення на предмет іпотеки.

В своїх поясненнях на заперечення сторони відповідачів, представник позивача стверджує, що від реалізації предмета іпотеки, виручених коштів не хватило для повного погашення боргу за кредитом (а.с. 139-140), при цьому суду не було надано ніяких доказів цього твердження.

Вивчивши позиції сторін, викладені письмово, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позову не підлягають задоволенню

Проте, з висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що Банком не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що після ухвалення заочного рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року по справі №501/2480/13-ц, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення було задоволено, Банк має право стягувати заборгованість за кредитним договором в повному обсязі, зокрема, проценти, пеню, комісійну винагороду та штрафи.

Так, скасовуючи у касаційному порядку постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, Верховний Суд у постанові від 13 травня 2021 року у справі №501/5000/15 (провадження №61-15569св19) зробив наступний висновок: «Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №921/107/15-г/16 (провадження №12-117гс18).

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), Велика Палата дійшла висновку про те, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважала, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, неправильно застосував указані норми матеріального права та дійшов передчасного висновку, що оскільки за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вже звернено стягнення на предмет іпотеки, тому стягнення кредитної заборгованості за цим позовом призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання.

При цьому, суд належним чином не перевірив доводи банку, зокрема, не з`ясував яка сума грошових коштів була отримана від реалізації предмета іпотеки та чи була вона достатньою для погашення всієї суми заборгованості за кредитом. Крім того, не дослідив і не оцінив зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Аналогічний висновок викладений й у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №555/2550/17 (провадження №61-48497св18)».

Згідно частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій підчас нового розгляду справи.

Під час нового розгляду судом апеляційної інстанції витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» докази, що підтверджують розмір задоволених грошових вимог банку за наслідками реалізації предмету іпотеки, за кредитним договором №ODTIGA від 23.04.2008, а саме квартири АДРЕСА_2 . (провадження №61-40782св18).

Апеляційним судом встановлено, що 11 серпня 2015 року грошові кошти у розмірі 25 344, 83 дол. США зараховані Банком на рахунок погашення кредитної заборгованості, які відповідач ОСОБА_1 сплатив від реалізації предмету іпотеки, що підтверджується наданими Банком випискою по рахунку позичальника ОСОБА_1 з 23 квітня 2008 року по 22 квітня 2016 року (т. 2, а.с. 94-95) та меморіальним ордером від 11.08.2015 про внесення відповідачем ОСОБА_1 вказаних грошових коштів на рахунок Банка (т. 2. а.с. 95).

Отже, вказані грошові кошти враховані при проведенні Банком розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором, що підтверджується наявним у справі розрахунком заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 25 квітня 2016 року (т. 1, а.с. 131-132).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Зазначене відповідає правовому висновку щодо застосування Великою Палатою Верховного Суду відповідних норм права, викладеному у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18)а також Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №520/7566/15 (провадження №61-47573св18), у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №509/223/16 (провадження №61-40782св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Кредитним договором №ODTIGA від 23.04.2008, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , встановлено кінцевий термін повернення кредиту 23 квітня 2018 року.

Проте, у разі ухвалення заочного рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 лютого 2014 року по справі №501/2480/13-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінився строк повернення кредиту на 27 лютого 2014 року.

Таким чином, у Банка припинилось право нараховувати проценти за користування кредиту, пені та комісійної винагороди та штрафів, а позовних вимог з підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, Банк не заявляв.

Отже, Банк має право на стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту в розмірі 47 655,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 серпня 2015 року еквівалентно 1 009 593,60 грн (47 655,07 х 2 118,5441 грн (станом на 31.08.2015) :100). Розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідачі в судовому засіданні не оспорювали.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позичальник та поручителі ОСОБА_6 не виконали взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки у сумі, строки та на умовах, що передбачені основним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором.

Оскільки у Банку після 27 лютого 2014 року припинилося право нараховувати проценти за користування кредиту, пеню, комісійну винагороду та штрафи, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, Банк не заявляв, підлягає стягненню з відповідачів на користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47 655,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 серпня 2015 року еквівалентно 1 009 593,60 грн.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 496/2783/15 (провадження № 61-12448св18).

Таким чином, позивачем в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідачі порушили права позивача, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги Банку в частині стягнення з відповідачів процентів за користування кредиту, пені, комісійної винагороди та штрафів є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Верховний Суд у постанові 02 червня 2021 року у справі №520/9695/13 (провадження №61-4756св19) зробив наступний висновок: «Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності.

Кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не вправі пред`явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Наведене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 317/5082/13-ц (провадження №14-415цс19).

Відповідно до пункту 1.2, 1.4 договору поруки від 06 лютого 2009 року за №00488r2, поручитель (ОСОБА_2) відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно пунктів 1.3, 1.4 договору поруки від 23 вересня 2010 року за №00510r2, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель (ОСОБА_3) відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки.

Ураховуючи викладене, а також те, що ані нормами закону, ані умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів за окремими договорами поруки, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 554 ЦК України відсутні».

У даному випадку умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів за окремими договорами поруки, тому підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 554 ЦК України відсутні.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, частини 2 статті 1050, статті 625 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову Банку.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Банк поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 40 132,59 грн (т. 1, а.с. 29) та при подачі апеляційної скарги в сумі 60 198,88 грн, а всього 100 331,47 грн, тому у зв`язку із задоволенням позовної заяви та апеляційної скарги частково з відповідачів на користь позивача підлягає присудженню судовий збір в сумі 33 443, 82 грн (100 331,47 грн : 3)

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4. ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково, заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2017 року скасувати й ухвали нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», , заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47 655,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 серпня 2015 року еквівалентно 1 009 593,60 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», , заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47655,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 серпня 2015 року еквівалентно 1 009 593,60 грн.

Загальна суму заборгованості за кредитним договором №ODTIGA від 23.04.2008 станом на 31 серпня 2015 року складає 47 655,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 серпня 2015 року еквівалентно 1 009 593,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», , витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 33 443, 82 грн в рівних частках.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 29 квітня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк