ПОСТАНОВА

Іменем України

15 березня 2024 року м. Кропивницький

справа № 405/3575/23

провадження № 22-ц/4809/448/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Турчанов Олександр Васильович на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Шевченко І. М.) від 18 грудня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

22.05.2023 ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Турчанов Олександр Васильович, звернулася з позовом до ОСОБА_2 в якому просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Проте фактично за вказаною адресою вона проживала разом зі своїми батьками лише до 22.08.1992, коли уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 .

У 2010 році сторонам по справі завершено будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 і з того часу разом з дітьми проживають у цьому будинку. Однак позивач не зареєстрував своє місце проживання за новою адресою, бо в експлуатацію будинок введено пізніше, у 2018 році.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.05.2023 у справі №405/6924/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Наразі в суді перебувають справи щодо вирішення спору між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 майнових спорів, зокрема стосовно житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (справи: № 405/1257/23, № 405/1910/23).

05.05.2023 Департамент надання адміністративних послу Кропивницької міської ради відмовив ОСОБА_1 у реєстрації місця її проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , через відсутність згоди власника житла ОСОБА_2 .

Відповідач відмовляється надати згоду на реєстрацію місця проживання позивачки у вказаному житловому будинку.

Оскільки позивачка вселилась у житловий будинок, як член сім`ї титульного власника цього житла, постійно проживає в ньому протягом 13 років, тому, відповідно до нори статей 64, 65 ЖК України, правомірно набула право користування цим майном, яке не припинилося через розірвання шлюбу з власником майна. Відмова відповідача надати позивачу згоду на реєстрацію її місця проживання у будинку порушує належне останньому право користування цим майном (а. с. 1 - 7).

2. Короткий зміст судового рішення, яке оскаржеється

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.12.2023, за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Горпинко С. М., провадження у справі № 405/3575/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням зупинено до набрання законної сили рішенням суду у справі № 405/1257/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю.

Судове рішення мотивовано тим, що у разі задоволення судом у справі № 405/1257/23 зустрічних вимог ОСОБА_2 йому належатиме право власності на 69/100 частки у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У справі № 405/1257/23 будуть встановлені обставини щодо правового режиму цього майна, тобто обставини, які матимуть значення для вирішення вимог ОСОБА_1 у справі № 405/3575/23 про право користування житлом.

З огляду на це суд вважав, що розгляд справи № 405/3575/23 про право користування майном є неможливим до вирішення справи № 405/1257/23 про поділ майна подружжя (а. с. 199 - 201).

3. Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивач ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Турчанов О. В., подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.12.2023 у справі № 405/3575/23, а саму справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В апеляційній скарзі вказується на те, що у справі № 405/3575/23 позивач звернувся до суду за захистом своїх житлових прав, як колишнього члена сім`ї титульного власника житла, не залежно від наявності у позивача права часткової власності на це житло. Натомість у справі № 405/1257/23 вирішується спір між тими самими сторонами, але про право власності на це житло та розмір їх часток у такому праві.

Позови у цих двох справах ґрунтуються на різних юридичних фактах, а тому не існує об`єктивної неможливості вирішення справи № 405/3575/23 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 405/1257/23, відтак і підстави для зупинення провадження, передбачені п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, відсутні (а. с. 204 - 210).

4. Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

23.01.2024 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу у якому він просить залишити вимоги апеляційної скарги позивача без задоволення, а оскаржувану ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.12.2023 - без змін.

Зазначається, що право користування є похідним від права власності, а тому, в першу чергу підлягають вирішенню витання щодо встановлення правового режиму власності на спірне майно, що є предметом розгляду у справі № 405/1257/23. Від наслідків вирішення цього питання залежить вирішення питання про правовий режим користування майном, що є предметом розгляду у справі № 405/3575/23 (а. с. 226 - 232).

5. Обставини справи, встановлені судом першої інстанції:

У провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває цивільна справа № 405/1257/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю, зокрема щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

22.05.2023 ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з іншим позовом про визнання права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 (справа № 405/3575/23).

09.11.2023 відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє представник - адвокат Горпинко С. М., подав до Ленінського районного суду м. Кіровограда клопотання про зупинення провадження у справі № 405/3575/23 до набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у справі № 405/1257/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. Клопотання обґрунтовано тим, що у справі № 405/3575/23 ОСОБА_1 просить визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а в іншій справі № 405/1257/23 ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на частку у праві власності на цей житлового будинку, натомість відповідач ОСОБА_2 який подав у тій справі зустрічний позов, просить визнати за ним право власності загалом на 69/100 часток у праві власності на це майно. У разі задоволення судом у справі № 405/1257/23 зустрічних вимог ОСОБА_2 йому належатиме право власності на 69/100 часток у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами за вказаною адресою, що впливає на визначення порядку користування цим майном, а отже й на вирішення справи №405/3575/23 за позовом ОСОБА_1 про визнання нею права користування житлом.

6. Розгляд справи в апеляційній інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені, зокрема в п. 14 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу (зупинення провадження у справі), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, ця справа розглянута апеляційним судом відповідно до статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

7. Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.

8. Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Отже, зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Верховний Суд у постанові від 27.02.2023 у справі № 380/7845/21 вказав, що необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Згідно з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 357/10397/19, які стосуються застосування норми пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України, метою зупинення провадження у справі згідно з п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній зі справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, з підстави, передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню за сукупності таких умов:

1) наявність двох справ, які розглядаються судами, та пов`язані між собою;

2) відсутність у розпорядженні суду, який розглядає справу, що зупиняється, доказів, які дозволяли б встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду та мають значення для справи, зокрема фактів, що матимуть преюдиційне значення;

3) такі обставини (факти) можуть бути встановлені в іншій пов`язаній справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства;

4) відсутність в іншій справі, до вирішення якої зупиняється провадження, судового рішення, яке набрало законної сили.

Саме по собі існування двох окремих справ, які мають матеріально-правовий зв`язок, не є безумовною підставою для зупинення провадження в одній із них, якщо зібрані у такій справі докази дають можливість суду самостійно з`ясувати обставини, які мають значення для справи, й ухвалити рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного інтересу

Правові підстави позову - це визначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому визначена позивачем правова підстава позову не є визначальною з огляду на принцип «суд знає закон» (jura novit curia).

У процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах.

Право визначати предмет та підстави позову належить позивачу.

Проте склад обставин (фактів), які підлягають доказуванню у кожній конкретній справі, визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Усталеним є розуміння юридичних фактів, як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції, зупиняючи провадження у справі з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали від 18.12.2023 вказав, що розгляд справи № 405/3575/23 про визнання за ОСОБА_1 права користування житловим будинком об`єктивно неможливий до вирішення іншої справи № 405/1257/27 у якій вирішується спір між тими самими сторонами про визначення розміру їх часток у праві спільної власності на майно, зокрема житловий будинок, бо рішення у тій справі матиме значення для визначення порядку користування житлом.

З таким висновком суду погодитися не можна, бо суд не вказав конкретні обставини, що мають значення справи № 405/3575/23, та які з огляду на надані сторонами докази об`єктивно не можуть бути встановленні чи оцінені судом у цій справі, але які можуть бути встановлені в іншій справі № 405/1257/27, яка розглядається в порядку цивільного судочинства.

Отже, висновок суду про наявність передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України підстав для зупинення провадження у справі є необґрунтованим.

У справі № 405/3575/23, провадження у якій зупинив судом першої інстанції, ОСОБА_1 висунула вимогу про визнання за нею права користування житловим будинком з метою подальшого здійснення реєстрації місця свого проживання.

Належність позивачу такого права ним обґрунтував двома різними фактами:

1)закінчення сторонами по справі у період їх шлюбу будівництва житлового будинку, право власності на який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . Тобто, позивач ОСОБА_1 посилається на належність їй права користування цим майном як складової права спільної сумісної власності на це майно, набутого спільно з відповідачем у період шлюбу;

2)правомірне вселення та користування ОСОБА_1 житловим будинком, як членом сім`ї зареєстрованого власника ОСОБА_2 . Тобто, набуття нею права користування чужим з підстав, передбачених законом.

Хоча ці підстави набуття права користування майном, про які йдеться у позовній заяві, є взаємовиключними, кожна з них може бути правовстановлюючим фактом, про встановлення якого просить позивач.

Суд першої інстанції не вказав який із зазначених фактів об`єктивно неможливо встановити до розгляду іншої цивільної справи - № 405/1257/27.

Крім того, суд не врахував, що у справі № 405/1257/27 вирішується майновий спір між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ усього обсягу майна, що є об`єктами їх спільної сумісної власності, зокрема шляхом визначення розміру часток у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У тій справі жодна зі сторін не висунула вимог про визнання за нею права особистої власності на вказаний житловий будинок загалом. Навпаки, вони визнають, що цей об`єкт створений у період шлюбу і належить їм, але між ними існує спір щодо розміру їх часток, оскільки ОСОБА_2 , на відміну від ОСОБА_1 , яка вважає їх частки рівними, вимагає додатково визнати за ним право особистої власності на частку у цьому майні у розмір 38/100. Щодо інших 62/100 у праві власності на будинок, то ОСОБА_2 також вважає, що вони підлягають поділу між ним і ОСОБА_1 порівну - по 31/100.

Отже, у справі № 405/1257/27 предмет спору полягає не у встановленні підстав набуття кимось зі сторін по справі права особистої власності на житловий будинок та спростуванні права іншої сторони, а у доведенні розміру часток кожного зі співвласників з метою поділу спільного майна.

При цьому, зупиняючи провадження у справі № 405/3575/23, суд не врахував, що за змістом ст. ст. 358, 369 ЦК України, ст. ст. 63, 68 СК України належність майна співвласникам, зокрема колишньому подружжю, на праві спільної власності (спільної часткової/спільної сумісної) включає право користування спільним майном.

Оскільки у справі № 405/3575/23 ОСОБА_1 заявила вимогу про визнання її права користування житловим будинком, а не встановлення конкретного порядку користування співвласниками цим майном, як помилково вказав суд першої інстанції в мотивувальній частині своєї ухвали від 18.12.2023, тому визначення в іншій цивільній справі № 405/1257/23 розміру часток співвласників у їх майні не матиме значення для розгляду справи, провадження у якій зупинив суд першої інстанції.

Крім того, немає жодної підстави вважати, що у справі № 405/1257/27 можуть бути встановлені обставини від яких залежатиме вирішення справи № 405/3575/23.

Зазначене представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Горпинко С. М. у клопотанні про зупинення провадження у справі № 405/3575/23 твердження щодо в іншій справі № 405/1257/23 підлягає перевірці питання про належність ОСОБА_1 права власності на спірний житловий будинок не відповідає дійсності так, як у тій справі право ОСОБА_1 на це майно відповідач не оспорює, а спір у тій справі між сторонами виник щодо розміру їх часток у спільному майні, який ґрунтується на тому, що право власності на будинок належить усім сторонам у справі.

Таким чином, вирішення справи про належність позивачу права користування житловим будинком з першої з наведених у позовній заяві підстав об`єктивно не залежить від набрання законної сили рішенням у справі № 405/1257/23.

Друга вказана у позовній заяві підстава (факт) набуття позивачем права користування житловим будинком не ґрунтується на праві власності позивача на будинок та не залежить від розгляду справи № 405/1257/23. У позовній заяві позивач робив акцент саме на цій (другій) підставі своєї вимоги яка може бути встановлена й оцінена судом на підставі наданих суду доказів.

Отже, зупиняючи провадження у справі, яка переглядається, суд першої інстанції неправильно застосував п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Слід зазначити, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування у стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Вказане твердження відповідає змісту правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 405/5331/15-ц.

Колегія суддів апеляційного суду переконана, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України підстав зупинення провадження у справі. Оскаржувана ухвала суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення невиправданого затягування розгляду справи, перешкоджає подальшому провадженню.

9. Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Оскаржувана помилкова ухвала місцевого суду перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому, відповідно до статті 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Турчанов Олександр Васильович, задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.12.2023 про зупинення провадження у справі № 405/3575/23 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 15.03.2024.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 3 статті 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник