Провадження № 4-с/712/17/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Троян Т.Є.

за участю секретаря П`ятун Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Перший відділ державної виконавчої служби міста Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерство юстиції України, боржник: ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця та посадової особи органу державної виконавчої служби, -

В С Т А Н О В И В:

01 лютого 2024 року ОСОБА_1 , подала скаргу на бездіяльність державного виконавця та посадової особи органу державної виконавчої служби.

У скарзі зазначила, що у провадженні Першого відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 68129406, відкрите на підставі виконавчого листа, виданого на виконання рішення Соснівського районного суду м.Черкаси про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 у спосіб, встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07 вересня 2018 року "Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 .

Відповідно до змісту резолютивної частини рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 16 липня 2021 року, дане рішення має виконуватись не одноразово, а періодично відповідно до графіка побачень між стягувачкою та малолітнім сином. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року не виконувалось у примусовому порядку державними виконавцями після відкриття виконавчого провадження.

Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на ст.129-1 Конституції України, ч.2 ст.18 Сімейного кодексу України.

У даному випадку виконання рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною має виконуватись в порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».

16 січня 2024 року державним виконавцем Чорною С.А. складено вимога №2648, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження N68129406 на їх електронні адреси, відповідно до якої зобов?язано боржника ОСОБА_2 виконати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.07.2021 року у справі N712/11457/19, а саме усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спосіб встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради N573 від 07 вересня 2018 року «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 » на треті вихідні місяця (20.01.2024 з 9-00 год. по 19-00 год. 21.01.2024) без присутності батька та з урахуванням обставин які можуть виникнути. Зобов?язано сторони виконавчого провадження N68129406 надати письмові пояснення щодо виконання рішення яке мало відбутися 20.01.2024 з 9-00 год. по 19-00 год. 21.01.2024 на адресу Першого відділу державної виконавчої служби у м.Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції до 24.01.24 включно.

Скаржник вважає, що вказана вимога державного виконавця Чорної С.А. від 16 січня 2024 року була складена не в порядку, що визначений законом, а тому не є обов`язковою.

На цій стадії примусового виконання рішення складання вимоги не є обов`язковим та співмірним заходом. Співмірним заходом примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року, може бути лише такий захід, який здатний усунути перешкоди.

Фінальна позиція державного виконавця при кожному епізоді не виконання судового рішення полягала у сприйманні відмови дитини спілкуватися із матір`ю як власне волевиявлення дитини.

При цьому, державний виконавець не надав належну оцінку фактичним відносинам між дитиною та стягувачем, як і не намагалася у межах своєї компетенції встановити факт перебування малолітньої дитини під психологічним впливом боржника (батька дитини).

Заявник, маючи статус стягувача у виконавчому провадженні також має статус законного представника малолітнього сина, а отже усвідомлює та розуміє про причини такої поведінки дитини при обставинах проведення виконавчих дій.

При цьому, навіть, якщо б дитина дійсно не бажала спілкуватися із матір?ю, констатація державним виконавцем такого факту та складання акту, не є достатньою та повною поведінкою державного виконавця для забезпечення фактичного виконання рішення.

За вказаних обставин, а також виходячи із функціональних обов`язків Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), просила:

Забезпечити належний судовий контроль за виконанням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021, у справі N712/11457/19;

Застосувати при розгляді скарги Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов?язковість яких надано Верховною Радою України;

Застосувати при розгляді скарги практику Європейського суду з прав людини як джерело права, зокрема:

рішення Європейського суду з прав людини (четверта секція) від 27 квітня 2000 року за заявою N25704/94, у справі «К. і Т. проти Фінляндії»;

рішення Європейського суду з прав людини (четверта секція) від 24 жовтня 2018 року (остаточне) за заявою N25612/12, у справі «Вишняков проти України»;

рішення Європейського суду з прав людини (четверта секція) від 23 липня 2019 року за заявою N22208/17, у справі «Швець проти України»;

рішення Європейського суду з прав людини (п?ята секція) від 07 жовтня 2019 року за заявою N12962/19, у справі «Вихованок проти України»;

рішення Європейського суду з прав людини (п?ята секція) від 17 грудня 2019 року за заявою N7097/18, у справі «Бондар проти України»;

рішення Європейського суду з прав людини (п?ята секція) від 10 червня 2021 року за заявами N41596/19 та N42767/19, у справі «Ген та інші проти України».

- Визнати незаконною, тобто такою, що не відповідає положенням статтей 13, 63 Закону України N1404-VIII «Про виконавче провадження», вимогу (рішення) державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорної Світлани Андріївни від 16 січня 2024 року N2648, адресовану сторонам виконавчого провадження N68129406 - боржнику ОСОБА_2 , та стягувачу ОСОБА_4

- Визнати факт бездіяльності державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорної Світлани Андріївни, що полягала у недотриманні процесуального порядку примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року, встановленого резолютивною частиною виконавчого документа та порядку, що визначений статтями 2, 10, 18, 20, 63, частиною 7 статтею 641, статтею 75 Закону України N1404-VIII «Про виконавче провадження 20.01.2024 з 09-00 год. до 19-00 год. 21.01.2024.

- Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Чорної Світлани Андріївни, яка полягає у не вжитті державним виконавцем 20.01.2024 о 09-00 год. до 19-00 год. 21.01.2024, співмірних заходів примусового виконання рішення та заходів забезпечення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року, відповідно до статтей 2, 10, 18, 20, 63, частиною 7 статтею 64-1, статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження».

- Визнати неправомірною бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко Альони Миколаївни, яка полягає у відсутності належної організації сукупності (комплексу) та здійсненні виконавчих дій 20.01.2024 о 09-00 год. до 19-00 год. 21.01.2024, спрямованих на забезпечення фактичного виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021.

- Визнати неправомірними бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції місто Київ Бондаренко А.М. , яка полягає у невжитті нею як керівником органу ДВС контролю за примусовим виконанням рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 16 липня 2021р. відповідно до статтей 2, 10, 18, 20, 63, частиною 7 статтею 64-1, статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження».

- Визнати неправомірною бездіяльність начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області, як структурного підрозділу, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іщенко Марії Володимирівни, що полягає в неналежній організації через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), та фактичному не забезпеченні примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року, у спосіб, встановленим резолютивною частиною виконавчого документа та за порядком, визначеним статтями 2, 10, 18, 20, 63, частиною 7 статтею 64-1, статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження».

- Визнати неправомірною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині незабезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року рішень у порядку та у спосіб, встановленому статтями 2, 10, 18, 20, 63, частиною 7 статтею 64-1, статтею акону України «Про виконавче провадження».

- Визнати неправомірною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині не надання державним виконавцям необхідних роз`яснень та рекомендацій з питань (порядку) примусового виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішень про усунення перешкод у побаченні з дитиною, зокрема рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року,

- Визнати неправомірною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині незабезпечення ефективного контролю за роботою структурного підрозділу, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

- Зобов?язати державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), який веде виконавче провадження N68129406 своєчасно та повно вчиняти виконавчі дії, вжити заходи примусового виконання спів мірно вимогам рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у справі N712/11457/19.

- Зобов?язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) організувати через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) розробку комплексної стратегії, необхідної для забезпечення примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у справі N712/11457/19, із застосуванням заходів примусового виконання рішення, співмірним вимогам за рішенням суду та забезпечити реальний фізичний контакт матері та малолітньої дитини.

- Зобов?язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) організувати через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) здійснювати дієвий та ефективний контроль виконавчого провадження N 68129406 відкритого з метою примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у справі N? 712/11457/19 із застосуванням заходів примусового виконання рішення, співмірних вимогам за рішенням суду.

- Зобов?язати Міністерство юстиції України організувати та проконтролювати роботу структурного підрозділу, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в частині забезпечення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року у справі №712/11457/19.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана скарга 01.02.2024 року надійшла в провадження судді Соснівського районного суду м. Черкаси Романенко В.А.

Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Романенко В.А. від 15.03.2024 року заяву про відвід судді Романенко В.А. задоволено, справу передано до канцелярії суду для подальшого авторозподілу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Троян Т.Є.

22 березня 2024 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси скаргу ОСОБА_1 прийнято в провадження судді Троян Т.Є.

14 березня 2024 року до суду державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Анісімовим О.О. скеровано відзив на скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні за необґрунтованістю.

В обґрунтування заперечень зазначає, що в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 712/11457/19, державним виконавцем була складена вимога №2648 від 16.01.2024, яка складена відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», оскільки її складання є одним із заходів на досягнення виконання рішення суду. В матеріалах виконавчого провадження міститься пояснення боржника ( ОСОБА_2 ), відповідно до яких боржник не чинить перешкод щодо спілкування дитини з матір`ю. Отже, державним виконавцем вживаються співмірні заходи з обсягом вимог за конкретним рішенням. Так, 20.01.2024 року малолітній ОСОБА_3 самостійно відмовився від тривалого контакту зі скаржником, про що боржник ( ОСОБА_2 ) зазначив у своєму поясненні. З огляду на те, що думці дитини повинно надаватися належне значення відповідно до статті 6 Конвенції про контакт з дітьми, основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

За текстом виконавчого документа від 16.07.2021 не передбачено обов`язку для державного виконавця самостійно усувати перешкоди матері у вихованні дитини та спілкуванні з ОСОБА_3 .

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік дій, які зобов`язанй вживати державний виконавець під час виконання судового рішення про участь одного із батьків у вихованні дитини. Такі дії, в тому числі направлення на адресу ГУНП в Черкаській області повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення (внесено відомості до ЄРДР за №0002578 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.382 КК України) були виконані.

Посилання скаржниці на висновки, викладені в Рішеннях Європейського суду з прав людини : від 27 квітня 2000 року за заявою N25704/94 «К. і Т. проти Фінляндії»; від 24 жовтня 2018 року (остаточне) за заявою N25612/12, у справі «Вишняков проти України»; від 23 липня 2019 року за заявою N22208/17, у справі «Швець проти України»; від 07 жовтня 2019 року за заявою N12962/19, у справі «Вихованок проти України»; від 17 грудня 2019 року за заявою N7097/18, у справі «Бондар проти України»; від 10 червня 2021 року за заявами N41596/19 та N42767/19, у справі «Ген та інші проти України» не можуть бути взіяті до уваги, оскільки вказані рішення стосуються невиконання домовленостей про побачення з дитиною, а не дій зобов`язального характеру, тобто у вказаних рішеннях встановлені інші обставини, відмінні від даної справи. Просив відмовити у задоволенні скарги у зв`язку із її необґрунтованістю.

27 лютого 2024 року представником Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 до суду скеровано відзив на скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні за необґрунтованістю. В обґрунтування заперечень зазначає, що організація виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому никонанню, здійснюється відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 N 512/5.

Статтею 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», передбачено, що державний виконавець, час здійснення професійної діяльності є незалежними, керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону.

Втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об?єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця з примусового виконання рішень забороняється. Відповідно до частини 2 ст.7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Згідно зі статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов?язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до частини четвертої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, скаржником не надано доказів та не наведено достатніх обґрунтувань стосовно того, в чому саме полягає бездіяльність Міністерства юстиції України в частині незабезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішення, оскільки відповідно до законодавства примусове виконання рішення покладається на органи ДВС.

Щодо вимоги скаржника стосовно визнання неправомірною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині не надання державним виконавцям необхідних роз?яснень та рекомендацій з питань (порядку) примусового виконання рішень про встановлення побачень з дитиною, рішень про усунення перешкод у побаченні з дитиною, зокрема рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року зазначила наступне.

Згідно із підпунктами 32, 33, 83-27 пункту 4 Мін?юст відповідно до покладених на нього завдань: надає роз?яснення з питань, пов?язаних з діяльністю Мін?юсту, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства, а також стосовно актів, які ним видаються; аналізує результати діяльності та вживає заходів для підвищення ефективності функціонування територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства; надає державним та приватним виконавцям роз?яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень.

Разом з цим основними завданнями Департаменту державної виконавчої служби є забезпечення формування і реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб); забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством.

Департамент відповідно до покладених на нього завдань: організовує, забезпечує та контролює примусове виконання рішень у випадках, передбачених законом; організовує інформаційне забезпечення виконавчого провадження, зокрема електронного документообігу, забезпечує ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та здійснює контроль за внесенням державними виконавцями відомостей про вчинені виконавчі дії; здійснює державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями; надає державним виконавцям роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень;забезпечує контроль за роботою структурних підрозділів територіальних органів Мін?юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері примусового виконання рішень; бере участь у міжнародному співробітництві у сфері примусового виконання рішень, налагоджує і підтримує зв`язки з міжнародними організаціями; організовує та контролює роботу державних виконавців, вживає заходів щодо її поліпшення, здійснює керівництво та проводить перевірку діяльності структурних підрозділів територіальних органів Мін?юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень; здійснює інші функції в межах повноважень Департаменту.

Аналіз наведеного дає підстави дійти до висновку, що Мін?юст, як і його територіальний орган Департамент державної виконавчої служби Мін?юсту, надає роз?яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень державними та приватними виконавцями.

Зазначила, що порушене скаржником питання у скарзі стосується роз?яснення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року щодо усунення перешкод у побаченні з дитиною, повноваження щодо чого у відповідача відсутні.

Серед наведених вище положень законодавства, не передбачено надання Міністерством костиції України конкретних роз?яснень та рекомендацій щодо виконання рішення суду, зокрема встановлення побачень з дитиною, рішень про усунення перешкод у побаченні з дитиною, а саме рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року.

В той же час, потрібно враховувати, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов?язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб?єкта владних повноважень, були об?єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов?язкових дій.

Враховуючи вищезазначене, норми чинного законодавства та повноваження Міністерства юстиції України, вимога скаржника щодо визнання неправомірною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині не надання державним виконавцям необхідних роз?яснень та рекомендацій з питань (порядку) примусового виконання рішень про встановлення побачень з дитиною, рішень про усунення перешкод у побаченні з дитиною, зокрема рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021, є такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства та є такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги скаржника стосовно визнання неправомірною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині не забезпечення ефективного контролю за роботою структурного підрозділу, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) та вимоги стосовно зобов`язання організувати такий контроль вказувала, наступне.

Контроль за діяльністю державного виконавця при виконанні рішень здійснюється шляхом проведення перевірки законності виконавчого провадження за скаргою стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника).

Так, статтею 12 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що контроль за діяльністю державних виконавців та інших працівників органів державної виконавчої служби здійснюють органи примусового виконання рішень, визначені у статті 6 цього Закону, в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Наказом Міністерства юстиції України від 22.10.2018 N3284/5 затверджено Порядок проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців.

Зазначила, що функції державного контролю за особами, які здійснюють делеговані державою функції (зокрема, щодо примусового виконання судових рішень), розподіляється на два види контролю: процесуальний контроль, який здійснюється судом; відомчий контроль, який здійснює Міністерство юстиції України та Дисциплінарна комісія приватних виконавців.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом, а щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Скаржник у поданій скарзі не зазначає, в чому саме полягає бездіяльність Міністерства юстиції України щодо забезпечення контролю за роботою структурного підрозділу, не надає відповідних доказів на підтвердження такої бездіяльності.

Враховуючи вищезазначене, твердження скаржника стосовно бездіяльності Міністерства юстиції України в частині незабезпечення ефективного контролю за роботою структурного підрозділу, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є необґрунтованим, ґрунтується на припущеннях про бездіяльність Міністерства юстиції України, та не підлягає задоволенню.

28 березня 2024 року представником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_6 до суду скеровано заперечення проти скарги. В обґрунтування заперечень зазначає, що відповідно до статті 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець, під час здійснення професійної діяльності незалежними, керується принтином верховенства права та діє виключно відповідно до закону. Втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об?єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця з примусового виконання рішень забороняеться.

Контроль за діяльністю державного виконавця при виконанні рішень здійснюється поляхом проведення перевірки законності виконавчого провадження за скаргою стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника).

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби визначено у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до зазначеної стагні, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передаченому законом.

Рішення, ді чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, виграт виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника віділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Вказувала, що згідно з частиною четвертою стагні 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виклочно у письмовій формі та має відповідати вимогам цієї статті.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлосться Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове викопання судових рішень і рішень інших органів».

Зазначила, що під час примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) державний виконавець вживає заходів примусового виконання щодо боржника виконавчого провадження. Здійснення фізичного виливу на дитину прямо заборонено законом. Крім того, знайти спільну мову з дитиною не є обов?язком державного виконавця, адже такий обов?язок покладений на матір, батька, інших членів сім?ї та родичів такої дитини. Контакт з дитиною це не фізичний контакт у буквальному сенсі, це контакт у розумінні статті 1 закону у країни «Про охорону дитинства» та полягає у реалізації матір?ю, батьком, іншими членами сім?ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. У даному випадку для належного захисту прав дитини, комплексна стратегія виконання рішення про участь матері у виховані дитини має містити переважно заходи добровільного врегулювання конфлікту та аж ніяк не може бути розроблена органами примусового виконання рішень. Натомість, Служба у справах дітей Черкаської міської ради має відповідні повноваження і вже фактичного працює з родиною не перший рік, адже саме на рішення Служби у справах дітей Черкаської міської ради N573 від 07 вересня 2018 року «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 » посилається суд при прийнятті рішення про зобов?язання ОСОБА_2 усунуги перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 . Отже, комплексний підхід (стратегія) забезпечення участі матері у вихованні сина може реалізуватись тільки Службою у справах дітей Черкаської міської ради шляхом роз?яснень, індивідуальної роботи з кожним членом родини та інше. За вказаних обставин, просила відмовити у задоволенні скарги.

Заявниця (стягувач) ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримала та просила її задовольнити у повному обсязі з викладених у ній підстав. Додатково вказувала, що і на теперішній час рішення суду у справі №712/11457/19 про усунення перешкод не виконано, можливості спілкуватися з дитиною вона не має, державним виконавцем не вжито співмірних заходів для виконання рішення суду. Зокрема, 20 січня 2024 року на треті вихідні місяця, коли вона прийшла за дитиною, державний виконавець був відсутній. Водночас, примусове виконання рішення суду полягає саме в організації таких примусових заходів, які вже зазначені в рішенні суду, а саме усунути перешкоди стягувачу у спілкуванні з її дитиною. Відтак, бездіяльність суб`єктів оскарження за даною скаргою є триваючою.

Державний виконавець Анісімов О.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги з підстав, вказаних у запереченні.

Представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечували проти задоволення скарги з підстав, вказаних у відзиві та запереченні.

Боржник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він є представником ОСОБА_1 за довіреністю. Певний час працював в системі примусового виконання судових рішень, а тому йому відомо, що у випадку невиконання рішення суду добровільно, воно підлягає виконанню примусово. Посилання на небажання дитини спілкуватися з матір`ю не може блокувати або ветувати процес виконання судового рішення, яке набуло законної сили. В даному випадку державний виконавець не визначив місце виконання судового рішення, яке б сприяло сторонам його виконувати. Процедура виконання рішень немайнового характеру передбачена ст.63, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, як державний виконавець, так і його керівництво самоусуваються від здійснення співмірних заходів для реального виконання рішення, стягував не має можливості спілкуватися з дитиною, отже перешкоди не усунуті. До здійснення виконавчих дій залучений фахівець у галузі дитячої психології, але в матеріалах справи відсутні висновки та питання, на які такий фахівець надав відповіді з урахуванням ситуації, що склалася. Складення державним виконавцем вимоги від 16.01.2024 року не передбачене законодавством та не є тим співмірним заходом, яке може забезпечити виконання рішення, що має виконуватись не одноразово, а періодично відповідно до графіка побачень між стягувачкою та малолітнім сином.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/11457/19 зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 у спосіб встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07 вересня 2018 року «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_9 з малолітнім сином ОСОБА_3 ».

12 січня 2022 року постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 712/11457/19 від 09.12.2021 року.

З липня 2023 року виконавче провадження здійснюється у Першому відділі державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

16 січня 2024 року державним виконавцем Чорною С.А. складено вимога №2648, відповідно до якої зобов?язано боржника ОСОБА_2 виконати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.07.2021 року у справі N712/11457/19, а саме усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спосіб встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради N573 від 07 вересня 2018 року «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 » на треті вихідні місяця (20.01.2024 з 9-00 год. по 19-00 год. 21.01.2024) без присутності батька та з урахуванням обставин які можуть виникнути. Зобов?язано сторони виконавчого провадження N68129406 надати письмові пояснення щодо виконання рішення яке мало відбутися 20.01.2024 з 9-00 год. по 19-00 год. 21.01.2024 на адресу Першого відділу державної виконавчої служби у м.Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції до 24.01.24 включно.

На вказану вимогу боржником ОСОБА_2 надані пояснення щодо відсутності бажання сина ОСОБА_10 поїхати з мамою, яка прийшла 20 січня 2024 року за місцем його проживання з дитиною ( АДРЕСА_1 ), після чого він закрив двері. В подальшому зобов`язується виконувати рішення суду та не чинити перешкоди в спілкуванні ОСОБА_1 з дитиною.

В судовому засіданні встановлено, що 20.01.2024 року під час спілкування ОСОБА_1 з боржником ОСОБА_2 за місцем його проживання з дитиною ( АДРЕСА_1 ) щодо виконання рішення, державний виконавець був відсутній.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 06.02.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у не здійсненні заходів примусового виконання судового рішення у справі № 712/11457/19 у виконавчому провадженні № 68129406. Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) організувати через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), розробку комплексної стратегії, необхідної для забезпечення примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.07.2021 у справі № 712/11457/19, із застосуванням заходів примусового виконання рішення, співмірним вимогам за рішенням суду та забезпечити реальний фізичний контакт матері та малолітньої.

З наданих суду копій документів виконавчого провадження, складених з початку 2024 року, які були долучені державним виконавцем вбачається, що до проведення виконавчих дій окрім Служби у справах дітей Черкаської міської ради, залучений спеціаліст в галузі дитячої психології.

Заявник вважає, що вказана вимога державного виконавця ОСОБА_11 від 16 січня 2024 року на цій стадії примусового виконання не є обов`язковим та співмірним заходом, оскільки не призводить до реального результату. Співмірним заходом примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021 року, може бути лише такий захід, який здатний усунути перешкоди, про що вже зазначено в самому рішенні.

З цього приводу суд зазначає наступне.

У наданих суду матеріалах виконавчого провадження відсутні акти державного виконавця або інші документи, з яких вбачається здійснення перевірки, внаслідок якої встановлено повноцінне виконання рішення суду у справі № 712/11457/19.

Навпаки, складені протягом січня-квітня 2024 акти державного виконавця фіксують систематичне небажання спілкування дитини з мамою під час виконання рішення суду в справі 712/11457/19 про усунення перешкод ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спосіб встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07.09.2018 року «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 », що здійснюється за місцем проживання боржника з сином ( АДРЕСА_1 ),

Згідно зі ст.ст. 55, 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Частинами 1 та 3 вказаної статті визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 цього ж Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Забезпечення виконання судового рішення є обов`язком держави, яка повинна забезпечувати ефективні системи виконання судових рішень, а також функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалено обов`язкове судове рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року).

Заявник стверджувала, що рішення суду не виконується, оскільки державним виконавцем не вжито співмірних заходів з примусового виконання рішень з обсягом вимог за рішенням суду в справі №712/11457/19. Зокрема, зазначила, що з моменту набрання чинності рішення суду в справі №712/11457/19 вона не мала жодного реального фізичного контакту зі своїм неповнолітнім сином за місцем проживання боржника. Натомість, зустрівши сина разом із батьком поза межами їхного місця проживання, у іншій обстановці, дитина була несподівано вражена та зраділа спілкуванню з матір`ю та сестричкою.

Водночас державний виконавець вказував, що ним здійснено всі необхідні заходи, передбачені ст.ст.63, 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" проте, неможливість спілкування матері з дитиною викликана поведінкою дитини, в той час як боржник не чинить перешкод щодо їх спілкування, про що неодноразово надавав пояснення на вимогу державного виконавця.

Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Окрім цього, з рішення ЄСПЛ «Вихованок проти України» (Заява № 12962/19) від 07 жовтня 2021 року, вбачається, що право взаємного спілкування одного з батьків та дитини становить основоположний елемент «сімейного життя» у розумінні статті 8 Конвенції .Суд зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження втручання державних виконавців по суті зводилося лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. При цьому ЄСПЛ зазначив, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку. (див., серед інших джерел, рішення у справі «К. та Т. проти Фінляндії». Загальні принципи стосовно позитивних зобов`язань держави щодо захисту стосунків між батьками та їхніми дітьми наведені в рішенні у справі «Вишняков проти України» (Vyshnyakov v. Ukraine).

У справі «Вишняков проти України» (рішення від 24 липня 2018 року) ЄСПЛ зазначено, що відсутність механізмів добровільного виконання суттєво зменшила можливості співпраці з тим із батьків, хто чинить перешкоди. Хоча слід визнати, що перевага завжди надається добровільному виконанню. Суд зазначає, що незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити у відповідних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів.

На думку суду, само по собі складання спірної вимоги державного виконавця від 16.01.2024 року не свідчить проте, що виконавець діяв поза межами своїх повноважень, водночас в судовому засіданні встановлено, що винесення такої вимоги призводить лише до надання боржником письмових пояснень, проте не тягне повноцінного виконання рішення суду.

Як вбачається зі змісту рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 09.12.2011 року про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 у спосіб, встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07 вересня 2018 року "Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 місце побачення з дитиною державним виконавцем не було встановлено.

Відповідно до пункту 5 розділу ІХ Інструкції № 512/5 якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.

Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.

Разом із тим, в матеріалах відсутні докази узгодження державним виконавцем на виконання пункту 5 розділу ІХ Інструкції № 512/5 місця та часу проведення побачень стягувача з дитиною з урахуванням позицій сторін, інтересів та стану дитини.

З огляду на таке, державним виконавцем не було вжито всіх необхідних заходів щодо примусового виконання рішення, зокрема, встановити місце його виконання за узгодженням сторін, зокрема, поза межами постійного місце проживання дитини з батьком.

Внаслідок неповноти вказаних дій під час виконання судового рішення порушені права стягувача на дотриманням встановленої законом процедури примусового виконання судового рішення.

В іншій частині з урахуванням функціональних обов`язків Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), скарга не підлягає до задоволення, оскільки скаржником не наведено достатніх обґрунтувань стосовно того, в чому саме полягає бездіяльність Міністерства юстиції України в частині незабезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішення з огляду на дискреційні повноваження державної виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення. Крім того, оскарження бездіяльності щодо не надання державним виконавцям необхідних роз?яснень та рекомендацій з питань (порядку) примусового виконання рішень про встановлення побачень з дитиною, рішень про усунення перешкод у побаченні з дитиною, зокрема рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2021, є такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Пунктом 1.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 № 512/5, що безпосередній контроль за діями державного виконавця покладається на начальників відділів примусового виконання рішень та начальників відділів державної виконавчої служби районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних та міжрайонних управлінь юстиції (далі - начальник відділу). Пунктом 10.2 цієї інструкції, що начальник відділу має право перевірити будь-яке виконавче провадження, що перебуває на виконанні державних виконавців, які йому безпосередньо підпорядковані, з власної ініціативи чи за заявою (скаргою) стягувача або його представника у випадках, передбачених Законом. За результатами перевірки виконавчого провадження виноситься постанова про перевірку виконавчого провадження. Водночас, відомостей про то, чи були такі звернення та постанови начальника відділу про перевірку виконавчого провадження, винесені за їх результатами, суду не надано.

Крім того, суд враховує, що Постановою Черкаського апеляційного суду від 06.02.2024 року зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) організувати через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), розробку комплексної стратегії, необхідної для забезпечення примусового виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.07.2021 у справі № 712/11457/19, із застосуванням заходів примусового виконання рішення, співмірним вимогам за рішенням суду та забезпечити реальний фізичний контакт матері та малолітньої.

Враховуючи викладене, суд вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 353, 447, 449, 451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у не здійсненні заходів примусового виконання судового рішення у справі № 712/11457/19 у виконавчому провадженні № 68129406.

Зобов`язати державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в провадженні якого перебуває виконавче провадження №68129406 визначити час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною відповідно до пункту 5 розділу ІХ Інструкції № 512/5.

В іншій частині скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено 26.04.2024.

Головуючий Т.Є.Троян