Справа № 161/7599/23 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/148/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Осіпука В. В., Здрилюк О. І.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру стягуваних аліментів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з відповідачем у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.02.2012 року. У шлюбі з відповідачем у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що відразу після розірвання шлюбу вона звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів, але у зв`язку зі зміною потреб дитини, її віку та відсутності спільної домовленості з відповідачем щодо визначення розміру аліментів, вона звернулась із позовом про збільшення розміру аліментів, присуджених рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.05.2018 року, яким з відповідача стягуються аліменти по 930 грн щомісячно.

Вказує, що на даний час розмір стягуваних аліментів значно нижчий від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і їх розмір недостатній для матеріального забезпечення дитини, оскільки на даний час син навчається, значно зросли потреби та його утримання. Тому просила суд збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача на її користь аліменти в розмірі по 3000,00 грн щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття.

Крім того зазначала, що відповідачем не виконуються норми сімейного законодавства щодо виховання сина. Зокрема, вказувала, що відповідач не відвідує батьківські збори, урочисті заходи, лінійки або концерти, в яких бере участь їх син, не цікавиться успіхами у навчанні сина, його психологічним та загальним розвитком, шкільним життям. Протягом тривалого часу син проживає з нею, вона самостійно займається його вихованням, піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання.

Позивачка також вказує, що вона уклала шлюб з ОСОБА_6 , з яким спільно проживають та виховують сина. При цьому, її син та чоловік мають дружні відносини, спільно проводять час. Відповідач жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує. З сином не спілкується, не проявляє до нього батьківської турботи, не цікавиться дитиною та не відвідує його, не турбується про фізичний та духовний розвиток сина.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2023 року позов задоволено частково.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

В частині вимог про збільшення аліментів позов задоволено. Змінено розмір аліментів, визначених рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.05.2018 року та вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 1073 грн 60 коп. судового збору.

Не погодившись із даним рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду в оскаржуваній частині, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи. За відсутності належної кількості доказів судом було прийнято рішення, що з дій та тверджень відповідача слідує, що він бажає налагодити свої відносини з сином та приймати участь у його вихованні. Позивачка наголошує на тому, що відповідач з часу подання даного позову не змінював свою поведінку, ставлення до дитини. Невиконання ним своїх батьківських обов`язків, відсутність батьківського піклування щодо дитини призвело до того, що на даний час син не бажає спілкуватися з батьком та має певну приховану образу на нього. Вказує, що стосунки між сином та його вітчимом набагато кращі, ніж з його рідним батьком. Тобто, вважає, що ОСОБА_3 свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, взагалі не цікавиться ні життям, ні здоров`ям дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, про його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, і медичного догляду, лікування. Позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , на думку позивачки, відповідатиме інтересам дитини, оскільки син проживає та виховується у стійкому сімейному середовищі матері з вітчимом, якими створені належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини. Суд, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині вимог, належним чином таке рішення не обґрунтував, підстав та обставин, які унеможливлюють задовольнити позовні вимоги, не навів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 зазначає, що вважає скаргу безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Просить залишити оскаржуване рішення суду без змін, покликаючись на його законність та обгрунтованість, а також на відсутність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_3 таких крайніх і виняткових заходів впливу як позбавлення батьківських прав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.02.2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірваний (а.с. 12).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.05.2009 року вбачається, що відповідач у справі є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 06.04.2012 року із ОСОБА_3 стягувалися аліменти в розмірі по 450 грн на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 (а.с. 13), розмір яких збільшено рішенням суду від 15.05.2018 року до 930 грн (а.с. ).

27 серпня 2016 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 (а.с. 19).

Із пояснень сторні та наданих доказів, зокрема і з показань свідків, допитаних в ході розгляду справи в суді першої інстанції, судом з`ясовано, що відповідач проживає в іншому населеному пункті, спілкується з сином у телефонному режимі і періодично цікавиться його життям.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач регулярно сплачує присуджені аліменти, станом на 01.06.2023 року в ОСОБА_3 наявна переплата по аліментах в розмірі 3106,48 грн, що підтверджується розрахунком Ратнівського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі (а.с. 44).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21.

Судова практика у цій категорії справ щодо виключності обставин для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, є сталою, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Судом правильно враховано особу відповідача, який має іншу сім`ю, двоє неповнолітніх дітей, проживає в іншому населеному пункті на досить значній віддалі від місця проживання сина - в смт Ратне Волинської області, звідки часто періодично виїжджав на заробітки, що відповідач не є особою з антисоціальною поведінкою чи такою, що зловживає спиртними напоями або наркотичними речовинами, що негативно впливало би на дитину, підтримував відносини з сином, спілкувався з ним через телефонні дзвінки, цікавився його життям, сплачував аліменти, визнав даний позов у частині збільшення розміру аліментів до 3000 грн, а також той факт, що в лютому березні 2022 року, у зв`язку з початком війни неповнолітній син сторін ОСОБА_5 за добровільною домовленістю між батьками проживав певний період у свого батька відповідача ОСОБА_3 , який піклувався в цей час про нього.

Отже, апеляційний суд вважає, що в суді доведено, що відповідач не у повній мірі та не у достатньому обсязі здійснював свої обов`язки з виховання та спілкування з дитиною, однак погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності в цьому.

При вирішенні спору в даній справі суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Колегія суддів враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини, а позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Висновок служби у справах дітей Луцької міської ради № 263 від 25.10.2023 року про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, включає в себе посилання на неточні та неповні обставини та не містить однозначних обставин, які би вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд вірно з ним не погодився.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до сина.

Суд першої інстанції, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність даних про те, що відповідач притягувався до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній його частині - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2023 року в даній справі в оскаржуваній його частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді