К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року місто Київ

справа № 754/15086/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/6421/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Сенюти В.О. від 27 листопада 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 липня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 894188902, за умовами якого відповідач отримав 21 750 грн кредиту, який зобов`язався повернути 27 серпня 2021 року. Свої зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав. У подальшому до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 894188902.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 85 829,76 грн, з яких: 21 603,89 грн - сума боргу за тілом кредиту, 64 225,87 грн - сума заборгованості за відсотками.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 894188902 від 28 липня 2021 року в розмірі 85 829,76 грн, з яких: 21 603,89 грн - сума основного боргу; 64 225,87 грн - сума заборгованості за відсотками, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684 грн.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що кредитний договір № 894188902 від 28 липня 2021 року укладено в електронній формі з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема з використанням електронного цифрового підпису позичальника. Суд також зазначив, що факт укладення кредитного договору підтверджується його частковим виконанням з боку позичальника. Місцевий суд констатував наявність у позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором, а також неналежне виконання позичальником обов`язків з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим і виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилається на те, що будь-якого кредитного договору з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не укладав. Акцентує на тому, що позивач заявки відповідача на отримання кредиту, а також копію його паспорта та РНОКПП до позовної заяви не долучив, що додатково свідчить про те, що ОСОБА_1 фінансових послуг не отримував.

Зазначає, що позивач при зверненні до суду з позовом не надав доказів перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника. Відповідне платіжне доручення було надано лише з відповіддю на відзив, тобто з порушенням установлених процесуальним законом строків. Крім того, з наведеного платіжного доручення неможливо встановити, що платіжна картка, на яку перераховано кредит, належить саме ОСОБА_1 .

Суд помилково вважав установленою ту обставину, що відповідач частково погашав заборгованість за кредитним договором, тобто вчинив конклюдентні дії, якими фактично визнав факт наявності між сторонами кредитних правовідносин, оскільки на підтвердження цієї обставини позивач надав лише внутрішній документ фінансової установи, а саме складний ним розрахунок заборгованості, а не первинні бухгалтерські документи.

Посилається також на ненадання разом з позовною заявою доказів переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 894188902.

Наголошує, що строк кредитування в договорі передбачений до 27 серпня 2021 року, а тому після вказаної дати кредитор не вправі нараховувати передбачені договором відсотки.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У лютому 2024 року від ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відзив мотивує тим, що місцевий суд обґрунтовано встановив факт наявності між сторонами кредитних правовідносин та факт отримання відповідачем кредитних коштів. Вказує, що в укладеному кредитному договорі передбачено нарахування відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування. Вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження обставини переходу до позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 28 липня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі із застосуванням особистого електронного цифрового підпису відповідача кредитний договір №894188902.

Відповідно до п. 1.3. договору кредитної лінії №894188902 від 28 липня 2021 року кредитодавець надає перший транш за договором у сумі 21 750 грн одразу після укладення договору, який має бути повернуто 27 серпня 2021 року.

Факт надання відповідачу грошових коштів у сумі 21 750 грн підтверджується платіжним дорученням від 28 липня 2021 року (зворот а.с. 59)

Відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату за договором кредитної лінії № 894188902 від 28 липня 2021 року на загальну суму 18 071 грн. (а.с.67).

Щодо обставини наявності у позивача права вимоги до відповідача місцевий суд установив, що 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» уклали договір факторингу №28/118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язаний відступити фактору права вимоги, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимог, а фактор зобов`язаний їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

31 грудня 2020 року додатковою угодою № 26 до договору факторингу №28/118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції.

Відповідно до витягу з реєстру права вимоги № 174 від 22 лютого 2022 року до договору факторингу №28/118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №894188902 від 28 листопада 2021 року в сумі 85 257,27 грн, з яких: 21 603,89 грн - сума основного боргу; 63 653,38 грн - сума заборгованості за відсотками.

20 грудня 2022 року ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги.

Відповідно до реєстру прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 85 829,76 грн, з яких: 21 603,89 грн - сума основного боргу, 64 225,87 грн - сума заборгованості за відсотками.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими

актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Водночас не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 28 липня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір №894188902, за умовами якого відповідач отримав 21 750 грн кредитних коштів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не укладав та не підписував цей кредитний договір є безпідставним і спростовується матеріалами справи.

Так, у пункті 5 кредитного договору (реквізити сторін) зазначено, що договір підписано ОСОБА_1 з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, а також вказано наступну інформацію:

«Позичальник: ОСОБА_1

ІН: НОМЕР_1

Тел.: НОМЕР_2

Договір: 894188902 від 28.07.2021

Одноразовий ідентифікатор: MNV97V7P, відправлено 28.07.2021 13:29:24,

введено 28.07.2021 13:30:28

Сума: 21 750 грн. 0 коп.

Строк: 30 днів».

Вказані анкетні дані щодо відповідача-позичальника відповідають дійсності, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

Таким чином вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, а також без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

У свою чергу, доказів того, що його персональні дані були використані товариством для укладення кредитних договорів від його імені відповідачем суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладених договорів.

Ураховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме відповідач має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорах, і він мав можливість представити суду виписку з свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору у відповідну дату, чого відповідач не зробив.

Натомість позивач надав суду платіжне доручення про перерахування коштів на платіжну картку ОСОБА_1 , в якому деякі символи (цифри), які є складовими номеру картки, замінені на знак «Х» з метою дотримання банківської таємниці. Водночас відповідач не спростував, що картка з такими символами йому не належить, а виписку зі свого рахунку, як уже зазначалося, не надав.

Та обставина, що номер платіжної картки відповідача не вказаний в самому кредитному договорі, не впливає на встановлену судом першої інстанції обставину видачі кредитних коштів відповідачеві шляхом перерахування на платіжну картку.

Колегія суддів нагадує, що укладений кредитний договір є за своєю суттю договором приєднання із типовими умовами. Натомість видача кредитних коштів здійснюється після окремого зазначення позичальником бажаного способу їх отримання.

Установивши, що відповідач отримав кредит у сумі 21 750 грн та свого обов`язку з його повернення не виконав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність існування у позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором колегія суддів відхиляє з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);2) правонаступництва;3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В обґрунтування заявлених вимог на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором № 894188902 від 28 липня 2021 року позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» надало суду: копію договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»; додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс»; витяг з реєстру прав вимоги № 174 від 22 лютого 2022 року; витяг з реєстру прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року до Договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року.

Надані копії договорів та витяги з реєстру боржників містять усі необхідні реквізити, зокрема підписи та печатки сторін і в повному обсязі підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним ним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитним договором.

Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу відповідачем не оспорювалися, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», не могло бути відступлено право вимоги за кредитним

договором, укладеним у 2021 році, оскільки за змістом пункту 4.1 цього договору право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. При цьому передача права вимоги засвідчується підписанням реєстру прав вимоги (в даному випадку - витяг з реєстру прав вимоги № 174 від 22 лютого 2022 року).

Та обставина, що суд першої інстанції прийняв частину доказів (зокрема, платіжне доручення від 28 липня 2021 року про перерахування коштів на картку ОСОБА_1 та витяг з реєстру прав вимоги № 174 від 22 лютого 2022 року), які позивач надав не разом з позовною заявою, а, реагуючи на доводи відповідача, додав їх до відповіді на відзив, на переконання колегії суддів апеляційного суду, не свідчить про порушення місцевим судом норм процесуального права.

Прийнявши вказані докази до уваги, суд першої інстанції вжив заходів для повного та всебічного розгляду справи, оскільки відхилення поданого стороною доказу лише з підстав порушення стороною стадійності подання такого доказу може призвести до неповного встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. У такій ситуації необхідно враховувати виключне значення таких доказів для правильного вирішення справи.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 758/6777/21.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про безпідставність нарахування позивачем відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування, колегія суддів виходить з такого.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір

процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Такий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.

У пункті 1.7. укладеного між сторонами кредитного договору передбачено, що кредитна лінія надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання кредиту позичальником (далі - «дисконтний період»), а саме до 27 серпня 2021 року. У випадку надання першого траншу не в день укладення договору, строк дії кредитної лінії автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення договору по відношенню до дати надання першого траншу за договором.

У пункті 1.8. договору сторони погодили, що встановлений в пункті 1.7. строк дисконтного періоду та, відповідно, строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником, шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена.

Відповідно до пункту 1.9. договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку: виключно на період строку, визначеного в пункті 1.7

договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 171,55 (сто сімдесят одна цілих п`ятдесят п`ять сотих) процентів річних, що становить 0,47 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним; за умови продовження строку дисконтного періоду на умовах пункту 1.8. договору з наступного дня після закінчення вказаного в пункті 1.7. договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 310,25 (триста десять цілих двадцять п`ять сотих) процентів річних, що становить 0,85 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

За змістом пунктом 1.12.2 договору з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 (вісімсот тридцять дев`ять цілих п`ять десятих) процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

Відповідно до пункту 4.3. договору сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Тобто сторони, користуючись принципом свободи договору, погодили, що в період дії дисконтного періоду, який в розумінні закону є строком кредитування, позичальник сплачує 171,55 процентів річних, що становить 0,47 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним. Ці проценти є платою за правомірне (договірне) користування кредитом і нараховуються на підставі статті 1048 ЦК України.

Після спливу строку кредитування (дисконтного періоду) позичальник за умовами договору зобов`язаний сплачувати 310,25 процентів річних, що становить 0,85 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Ці проценти є платою за неправомірне користування кредитними коштами, тобто за їх несвоєчасне повернення і за погодженими сторонами умовами договору підлягають нарахуванню на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Саме вказаний підхід, який не суперечить нормам матеріального права та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, застосовано кредитором при складенні розрахунку заборгованості.

Відповідач, не погоджуючись з таким розрахунком, власного контррозрахунку не навів, а його доводи про неправильне нарахування процентів після спливу строку кредитування колегія суддів відхиляє з огляду на викладене вище.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 85 829,76 грн, з яких: 21 603,89 грн - сума боргу за тілом кредиту, 64 225,87 грн - сума заборгованості за відсотками.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: