Справа № 703/1937/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього заборгованість за Договором надання позики, укладеного 01 січня 2021 року, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року в розмірі 184502 грн. 50 коп., а також понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 3028 грн. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 25000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 01 січня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» (далі первісний кредитор) та ОСОБА_1 на підставі Заявки-анкети № 3413307 на умовах Пропозиції (оферти) на укладення електронного Договору позики, що акцептована відповідачем, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України), було укладено Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 (надалі - Договір позики). Відповідно до умов викладених в Оферті, Пропозиція (Оферта), Акцепт оферти, Правила та Заявка-анкета становлять єдиний документ - Договір.

Відповідно до умов Договору позики позичальнику надано кредит в розмірі 7000 грн., строк користування кредитом - 30 днів, строк дії Договору - 3 роки, відсоткова ставка - 1,75 % за один день користування кредитом.

Пропозиція (Оферта) на отримання кредиту згідно Заявки-анкети підписаної Позичальником електронним цифровим підписом, було надіслано за допомогою CMC-повідомлення на телефонний номер зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

Вказує, що відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання Договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, предитодавцем (ТОВ «Інфінанс») було перераховано грошові кошти в розмірі 7000 грн. Підписанням Акцепт оферти Відповідач, також підтвердив, що він повністю ознайомився з усіма його умовами, в тому числі з Правилами та йому було надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

Позивач стверджує, що ТОВ «Інфінанс» належним чином виконало свої зобов`язання за Договором позики, надавши позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами Договору позики.

11 лютого 2022 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 11-02/22, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за Договором позики № /2 від 04 грудня 2020 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та боржником яким є: ОСОБА_1 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до Боржників Товариству з обмеженою відповідальністю «KOJIJIEKT ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, в тому числі за Договором позики № /2 від 04 грудня 2020 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та боржником яким є: ОСОБА_1 . Таким чином, TOB «KOJIJIEKT ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача.

Позивач вказує, що всупереч умовам Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року, відповідач не виконав свого зобов`язання та не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», ні на рахунки попередніх кредиторів.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника станом на 08 квітня 2024 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 184502,50 грн., з яких: 7000,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 177502,50 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги.

Проте, враховуючи принципи розумності, співмірності та пропорційності позивач виклав вимоги про стягнення з відповідача на його користь заборгованості у розмірі 102917 грн. 50 коп. з яких: 7000,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 95917 грн. 50 коп. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс».

Посилаючись на вказані обставини та те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за вищевказаним кредитним договором не погашає, що є порушенням законних прав ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», який набув права вимоги за ним, позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 184502 грн. 50 коп., а також понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 3028 грн. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 25000 грн.

31 травня 2024 року позивач направив до суду уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 102917 грн. 50 коп. з яких: 7000,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 95917 грн. 50 коп. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс», а також просив стягнути понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 3028 грн. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 25000 грн.

Ухвалою судді від 26 квітня 2024 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Відповідач правом на подачу відзиву не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання також не з`явився, однак представник відповідача адвокат Ігнатенко В.М. звернувся до суду із заявою, в якій справу просив розглядати у відсутності сторони відповідача та просив долучити та врахувати при винесенні рішення письмові пояснення по суті спору. У вказаних письмових поясненнях представник відповідача вказує, що позов ТОВ «Коллект Центр» є безпідставним та необґрунтованим, а викладені у ньому доводи позивача не відповідають дійсності, не підтверджуються доданими до позовної заяви доказами, в зв`язку з чим позовні вимоги відповідачем ОСОБА_1 не визнаються у повному обсязі та в їх задоволенні відповідач просить відмовити. Узагальнені доводи та заперечення наведені у письмових поясненнях представника відповідача зводяться до наступного.

Вказує, що відповідач ОСОБА_1 заперечує факт: звернення до ТОВ «Інфінанс» з Заявкою-Анкетою на отримання кредиту №3413307 від 01 січня 2021 року та її підписання; отримання від ТОВ «Інфінанс» Пропозиції укласти Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року (оферта) та надання кредиту згідно Заявки-анкети №3413307 від 1 січня 2021 року з укладення 01 січня 2021 року та ознайомлення 01 січня 2021 року з її змістом; ознайомлення з Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «МопеуВООМ Loyal», затверджені наказом №14/1 від 19 серпня 2020 року; підписання Акцепту від 1 січня 2021 року на укладення Договору надання позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року та отримання кредиту згідно та Заявки-анкети №3413307 від 1 січня 2021 року; отримання від ТОВ «Інфінанс» на підставі вказаних документів будь-яких грошових коштів.

Зауважив, що Акцепт оферти не містить відомостей щодо особи, яка його підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відтак підстави вважати, що цей Акцепт оферти був підписаний саме відповідачем ОСОБА_1 відсутні, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів отримання відповідачем ОСОБА_1 одноразового ідентифікатором - 9r3vlz, з метою підписання Акцепту оферти саме на укладення Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року. Окрім того вказує, що Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 міг бути укладений виключно 01 січня 2021 року, про що також зазначив позивач ТОВ «Коллект Центр» у позовній заяві, натомість такий договір, з огляду на відсутність будь-яких доказів наявності між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем ОСОБА_1 правовідносин, у тому числі щодо укладення вказаного договору раніше, не міг бути укладений 04 грудня 2020 року, а відтак містити відомості про те, що він датований 04 грудня 2020 року. Договору № від 01 січня 2021 року та Договору №/2 від 04 грудня 2020 року, матеріали справи не містять та позивачем ТОВ «Коллект Центр» не надано, що позбавляє можливості встановити наявність таких договорів, їх умови та осіб, які є сторонами цих договорів. Будь-яких доказів належності картки НОМЕР_1 саме відповідачу ОСОБА_1 , надходження на дану картку будь-яких грошових коштів у відповідності до вказаної квитанції, здійснення перерахунку коштів, які зазначені у вказаній квитанції, саме на підставі договору №/2 від 04 грудня 2020 року або договору №/2 від 01 січня 2021 року, а також доручення ТОВ «Інфінанс» на здійснення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» переказу коштів, матеріали справи не містять, натомість отримувачем зазначених у вказаній квитанції коштів є ТОВ «Інфінанс», а не відповідач ОСОБА_1 .

Відтак вважає, що позивачем ТОВ «Коллект Центр» не доведено належними та допустимими доказами укладення між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем ОСОБА_1 будь-якого договору, у тому числі як №/2 від 04 грудня 2020 року, так і №/2 від 01 січня 2021 року, а так само отримання за цими договорами відповідачем будь-яких коштів, внаслідок чого підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за такими договорами відсутні.

Окрім того, представник відповідача вказує, що позивач ТОВ «Коллект Центр» не набув права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 виключно за договором № від 04 грудня 2020 року, натомість право вимоги за договором №/2 як від 04 грудня 2020 року, так і від 01 січня 2021 року до ТОВ «Коллект Центр» не переходило.

Також, на думку представника відповідача, розрахунки заборгованості, додані позивачем до позовної заяви є неналежними та недопустимими доказами наявності у відповідача ОСОБА_1 заборгованості за договором №/2 від 04 грудня 2020 року, оскільки такі здійснені виключно за договором № від 04 грудня 2020 року. При цьому, з наданих позивачем розрахунків заборгованості об`єктивно неможливо встановити період нарахування відсотків, відсоткову ставку, яка була застосована при розрахунках, а також суму коштів, на яку нараховувалися відсотки.

Щодо розміру заборгованості за відсотками, які заявлені до стягнення позивачем ТОВ «Коллект Центр» представник відповідача зазначив, що первісний кредитор - ТОВ «Інфінанс» за Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року, міг нараховувати відсотки виключно в межах строку правомірного користування позичальником коштів, а саме у період строку користування кредитом, який, відповідно до умов договору, становить 30 днів, тобто з 01 січня 2021 року по 30 січня 2021 року, та загальна сума відсотків не може перевищувати загальної вартості кредиту у грошовому вираженні, за умови неналежного виконання умов договору, а саме 7350 гривень 00 копійок.

Враховуючи викладене, представник відповідача просив у задоволенні позову ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити у повному обсязі.

Також у вказаних письмових поясненнях представник відповідача виклав свої заперечення щодо доводів позивача ТОВ «Коллект Центр» про стягнення витрат на правничу допомогу. Вважає, що заявлена позивачем ТОВ «Коллект Центр» сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн. є неспівмірною із складністю даною справи, виконаними адвокатським об`єднаннями роботами, оскільки дана категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання. Відтак, розмір гонорару, визначений стороною позивача є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. На думку сторони відповідача, що у даному випадку достатнім, співмірним і справедливим розміром витрат позивача ТОВ «Коллект Центр» на професійну правничу допомогу міг би бути розмір у 2000 грн. Водночас, враховуючи, що на думку сторони відповідача, позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задоволенню не підлягають, витрати останнього на професійну правничу допомогу не можуть бути покладені на відповідача.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договірних зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 на підставі Заявки-анкети № 3413307 на умовах Пропозиції (оферти) на укладення електронного Договору позики, що акцептована відповідачем, шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором 9r3v1z, було укладено Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року (а.с. 5).

Відповідно до умов Акцепту оферти позичальнику надано кредит в розмірі 7000 грн., строк користування кредитом - 30 днів, строк дії Договору - 3 роки, відсоткова ставка - 1,75 % за один день користування кредитом % за один день користування кредитом, застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації; річна відсоткова ставка - 638,75%, застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації; загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 3675 гривень, за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації; реальна річна процентна ставка за кредитом становить 638,75%, за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації; номінальна відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом, застосовується у випадках передбаченими Правилами; номінальна річна відсоткова ставка 638,75%, застосовується у випадках передбачених Правилами; загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 3675 гривень, при використанні номінальної відсоткової ставки; реальна річна процентна ставка за кредитом становить 638,75%, при використанні номінальної річної ставки; максимальна відсоткова ставка 1277,5%, застосовується за умови неналежного виконання умов договору; загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 7350 гривень, за умови неналежного виконання умов договору; реальна річна процентна ставка за кредитом становить 1277,5%, за умови неналежного виконання умов договору.

В матеріалах справи також міститься заявка-анкета на отримання кредиту №3413307 від 01 січня 2021 року, відповідно до змісту якої, відповідач просив надати йому кредит з метою використання у споживчих цілях у розмірі 7000,00 грн. з терміном погашення кредиту 30 днів, а також зазначено анкетні відомості про позичальника, зокрема, прізвище ім`я по батькові, дата народження, вік, РНОКПП, серія та номер паспорта, адреса реєстрації, номери мобільних телефонів, та реквізити належної йому банківської платіжної карти (а.с.7).

Як слідує з пропозиції укласти договір надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року (оферти) та надання кредиту згідно заявки-анкети №3413307 від 01 січня 2021 року, ТОВ «Інфінанс» пропонує ОСОБА_1 прийняти умови Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM Loyal», затверджених наказом №14/1 від 19 серпня 2020 року, та укласти за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Інфінанс», Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року, та отримати в рамках договору кредит на умовах ідентичних тим, що вказані в Акцепті оферти. Так, даний Акцепт містить основні умови кредиту (траншу), які є аналогічними основним умовам кредиту (траншу), що викладені у вищевказаній Пропозиції. (а.с. 6).

Окрім того, у пропозиції укласти договір надання позики зазначено, що укладення договору в електронному вигляді відбувається відповідно до процедури викладеної у Правилах. У разі укладена договору в електронній формі, а саме: на сайті Товариства www.moneyboom.ua, беззаперечним прийняттям (акцептом) умов даного договору позичальником є проставлення на сайті Товариства спеціальної відмітки про згоду укласти договір на запропонованих Товариством умовах та підписання Акцепту. Підписання позичальником договору відбувається шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Також, у вказаній пропозиції зазначено, що ця Пропозиція (Оферта), Акцепт оферти, Правила та Заявка - анкета становлять єдиний документ - Договір.

Як вбачається з матеріалів справи, Акцепт оферти від 01 січня 2021 року на укладення договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року, а також заявку-анкету на отримання кредиту №3413307 від 01 січня 2021 року, було підписано відповідачем шляхом накладення наступного електронного цифрового підпису: «9r3v1z».

Отже, підписанням акцепту оферти від 01 січня 2021 року на укладення договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року, а також заявки-анкети на отримання кредиту №3413307 від 01 січня 2021 року позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, які діяли станом на 01 січня 2021 року, а також засвідчив, що він повідомлений у встановлений законом строк про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства.

У підписаних акцепті оферти та заявці-анкети на отримання кредиту №3413307 від 01 січня 2021 року відповідач визнав, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях.

З огляду на викладене, на підставі укладеного сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі танадати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022року у справі № 757/40395/20.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, посилання відповідача в письмових поясненнях по суті спору на те, що він не укладав кредитний договір, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону), які до того ж відповідають даним зазначеним ним в письмових поясненнях по суті, були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, ним до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не звертався, як і не оскаржував правомірність укладеного договору.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 01 січня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року та отримання кредиту згідно заявки-анкети № 3413307 від 01 січня 2021 року на умовах пропозиції на укладення електронного договору позики від 01 січня 2021 року, що підписаний в електронній формі відповідачем, за умовами якого ТОВ «Інфінанс» надав відповідачу кредит у розмірі 7 000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Кредитні кошти зараховані на платіжну картку позичальника, що стверджується даними квитанції про сплату № 76495907 від 01 січня 2021 року (а.с. 35).

Відтак, зазначені кошти за договором позики в розмірі 7000 грн. отримані відповідачем на вказаний ним у заявці картковий рахунок, однак у тридцятиденний строк встановлений договором не були повернуті позичальником, що підтверджується належними та допустимим доказами та не спростовано відповідачем під час надання письмових пояснень по суті спору.

Суд зауважує, що відповідач заперечуючи проти позову та стверджуючи, що не отримував коштів за спірним договором позики, не надав суду виписки по зазначеному ним в заявці-анкеті на отримання кредиту № 3413307 від 01 січня 2021 року картковому рахунку за спірний період на підтвердження факту незарахування кредитних коштів на його рахунок, враховуючи, що ТОВ «Коллект Центр» не є первісним кредитором та не є банківською установою. Оскільки кошти було перераховано на рахунок банку, в якому у відповідача відкритий такий рахунок, позивач, на відміну від відповідача, не має доступу до такої інформації.

Таким чином, суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором, при цьому останній взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачені в договорі строки грошові кошти (позики та кредиту) та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що ним не укладався кредитний договір, не перераховувалися на його рахунок грошові кошти та він не вживав заходів до погашення кредитної заборгованості.

Щодо відступлення права вимоги за вказаним вище кредитним договором слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Матеріалами справи підтверджується обставина, що позивач отримав право вимоги за вказаним кредитним договором за договорами факторингу від 11 лютого 2022 року та від 10 січня 2023року.

На підтвердження того, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача позивачем надано копію договір Договору факторингу № 11-02/22 від 11 лютого 2022 року, за яким ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за договором позики, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та боржником яким є: ОСОБА_1 (а.с.26-27).

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 11-02/22 від 11 лютого 2022 року ТОВ «Вердикт Капітал» отримало від ТОВ «Інфінанс» право вимоги за договором № від 04 грудня 2020 року до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 102917 грн. 50 коп., з яких: 7000 заборгованість за тілом кредиту; 95917 грн. 50 коп. заборгованість за процентами (а.с. 28).

При цьому, суд зауважує, що хоча згідно відомостей указаного реєстру боржників номер кредитного договору за яким первісний кредитор ТОВ «Інфінанс» передав право вимоги фактору ТОВ «Вердикт Капітал» не містить усіх вказаних в акцепті оферти від 01 січня 2021 року реквізитів, а саме, що передано право вимоги за «Договором надання позики від 01 січня 2021 року, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року», водночас вказаний реєстр містить достатньо даних за якими можливо ідентифікувати перехід права вимоги саме за спірним договором позики. Так, сума наданого кредиту становить 7000 грн., дата закінчення договору 31 січня 2021 року, вказаний договір укладено в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року.

Окрім того, факт набуття ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за вказаним кредитним договором підтверджується також актом приймання-передавання Реєстру боржників в електронному вигляді за договором Факторингу № 11-02/22 від 11 лютого 2022 року (а.с. 31-зворот).

Судом також встановлено, що ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, в тому числі за спірним Договором надання позики від 01 січня 2021 року, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та боржником яким є: ОСОБА_1 (а.с. 23-25).

За реєстром боржників до договору факторингу від 10 січня 2023року ТОВ «Коллект Центр» отримало від ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за договором № до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 184 502 грн. 50 коп., з яких: 7000 заборгованість за тілом кредиту; 177502 грн. 50 коп. заборгованість за процентами (а.с. 20,22).

Окрім того, факт набуття ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за вказаним кредитним договором підтверджується також актом прийому-передачі Реєстру боржників за договором № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року (а.с. 25-зворот).

Суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо відсутності доказів відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» до ТОВ «Коллект Центр» за Договором надання позики від 01 січня 2021 року, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року так як стороною позивача до матеріалів справи долучено Пропозицію (Оферту) на укладення договору, Акцепт оферти, Правила та Заявку-анкету, які становлять єдиний договір, крім того долучено договори про відступлення прав вимоги, реєстри боржників та акти прийому-передачі до них, а також докази сплати коштів за відступлення права вимоги. Разом з цим, суд зазначає, що означені договори факторингу відповідачем в судовому порядку не оскаржувалися та не визнавалися не дійсними.

Суд враховує надані позивачем докази щодо укладення договору позики грошових коштів, оскільки вони є належними та достатніми доказами щодо підтвердження надання грошових коштів позичальнику ОСОБА_1 , у відповідності до умов договору позики.

Відтак, позивач належними та допустимими доказами довів наявність у відповідача ОСОБА_1 кредитної заборгованості за Договором надання позики від 01 січня 2021 року, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року у вигляді тіла кредиту в розмірі 7000 грн., а також те, що право вимоги за вказаним договором позики згідно договорів факторингу від 11 лютого 2022 року та від 10 січня 2023року перейшло до позивача ТОВ «Коллект Центр». Таким чином, TOB «KOJIJIEKT ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача.

За положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищевикладене, відповідач істотно порушив умови кредитних договір, ст.ст.526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту за Договором надання позики від 01 січня 2021 року, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року у вигляді тіла кредиту в розмірі 7000 грн. є правомірними та підлягають до задоволення.

Що стосується вимог про стягнення відсотків за користування позикою (кредитом), суд зазначає наступне.

Пунктом 1 статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак, слід звернути увагу, що нарахування процентів за користування кредитом продовжувалось після закінчення строку на який було надано позику, тобто після 30 січня 2021 року, що є порушенням вимог закону (статті 1048, 1050 ЦК України) та не узгоджується з практикою Великої Палати Верховного Суд висловленої у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17.

Також, Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведений підхід до вирішення спорів у подібних відносинах підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16), де викладені такі правові висновки.

Окрім того, як було зазначено вище, сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.32) складає 177502 грн. 50 коп., що в рази перевищує суму отриману відповідачем у позику 7000,00грн, навіть враховуючи те, що позивач просив стягнути відсотки не в повному обсязі, а у розмірі 95917 грн.50 коп.

Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Інфінанс», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. Договір містить зрозумілий розрахунок лише щодо першого базового періоду. А тому на думку суду, укладення ОСОБА_1 договору від 01 січня 2021 року перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.

Таким чином, суд враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20).

Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 95917 грн.50 коп. не є співрозмірною сумі кредиту у 7000,00грн зо Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором

Як вже встановлено судом у Договорі надання позики від 01 січня 2021 року, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року, визначено наступне: розмір кредиту - 7000 гривень; строк користування кредитом - 30 днів; відсоткова ставка - 1,75% за один день користування кредитом, застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації; максимальна відсоткова ставка 1277,5%, застосовується за умови неналежного виконання умов договору; загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 7350 гривень, за умови неналежного виконання умов договору; реальна річна процентна ставка за кредитом становить 1277,5%, за умови неналежного виконання умов договору.

Аналізуючи наведені умови договору щодо строку, на який видається кредит, порядку нарахування процентів, суд приходить до висновку, що у договорі відсутні чіткі і зрозумілі для споживача умови про право кредитодавця нараховувати проценти за фактичне правомірне користування коштами після закінчення строку дії договору.

З умов вказаного договору слідує, що його сторони, у разі укладення такого договору, не узгодили належним чином відповідальність за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України у виді сплати процентів за неправомірне користування кредитом.

Таким чином, кредитор за Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року, міг нараховувати відсотки виключно в межах строку правомірного користування позичальником коштів, а саме у період строку користування кредитом, який становить 30 днів, тобто з 01 січня 2021 року по 30 січня 2021 року, відтак загальна сума відсотків не може перевищувати загальної вартості кредиту у грошовому вираженні, за умови неналежного виконання умов договору, а саме 7350 гривень 00 копійок.

За вказаних обставин, нарахування відсотків за вказаним договором після 30 січня 2021 року не ґрунтується на умовах указаного договору та вимогах чинного законодавства України, внаслідок чого є безпідставним.

Таким чином, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитними коштами у межах погодженого позикодавцем та боржником строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки.

Отже, за умовами Договору надання позики від 01 січня 2021 року, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 04 грудня 2020 року, сторони погодили строк користування коштами 30 днів, тому починаючи із спливу вказаного строку, позичальник не мав права нараховувати проценти за користування позикою, а тому стягненню з відповідача підлягає: 7000 грн. 00 коп. розмір кредиту; 7350 грн. 00 коп. нараховані відсотки за 30 днів. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення договірних відсотків за вказаним договором слід відмовити за безпідставністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

За положеннями частин першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Коллект Центр» підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 422 грн. 20 коп. (14350 х 3 028,00 / 102917,50 = 422,20).

Щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до положень частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що в позовній заяві ТОВ «Коллект Центр» зазначало, що вони понесли у зв`язку із пред`явленням даного позову судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн., які просять стягнути з відповідача.

Отже, вимога щодо розподілу судових витрат на правову допомогу була заявлена до винесення рішення по суті.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року усправі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

До суду позивач надав копію договору про надання правової допомоги ТОВ «Коллект Центр» адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» від 02 січня 2023 року на підставі звернення клієнта, оформленої у вигляді заявки на надання юридичної допомоги; заявку на отримання позивачем юридичної допомоги №504 від адвокатського об`єднання по супроводу примусового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості; акт №4 про надання юридичної допомоги від 08 березня 2024 року, відповідно до якого адвокатське об`єднання надало, а позивач прийняв правову допомогу щодо боржника ОСОБА_1 у вигляді надання усної консультації з вивчення документів 4000 грн. (2 год.), підготовка пропозицій 6000 грн. (3 год.), складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 15000 грн. (5 год.); платіжна інструкція № від 15 березня 2024 року про перерахування ТОВ «Коллект Центр» на рахунок АО Лігал Ассістанс» 75000 грн. за договором про надання правничої допомоги № 02-01/2023 від 02 січня 2023 року

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).

Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.

Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатським об`єднанням роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що зазначені ТОВ «КоллектЦентр» витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн. є завищеними.

Зокрема суд звертає увагу, що справа не входить до категорії складних та розглядалась у спрощеному провадженні, стосується стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 102917,50 грн., тобто у справі незначної складності, з огляду на ціну позову, а тому, підготовка документів для звернення до суду у рамках даної справи в суді не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.

Крім того, послуги надані адвокатським об`єднанням є типовими для позивача оскільки стягнення заборгованості також є предметом діяльності позивача, відповідно не потребують витрати значного часу на складання документів та визначення правових позиції.

З огляду на обставини справи, позицію сторони відповідача, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, суд вважає, що розмір витрат позивача є непропорційним до предмету позову, вартість послуг є вочевидь завищеною, тому наявні підстави для часткового їх відшкодування відповідачем, в сумі 3000 грн., що відповідатиме обсягу наданих послуг та вимогам розумності та справедливості.

На підставі наведеного, керуючись ст. 2, 4, 12-13, 76-77, 81, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 04 грудня 2020 року в розмірі 14350 грн., судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 422 грн. 20 коп. та судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3000 грн. а всього 17772 (сімнадцять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. 20 (двадцять) коп.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 вересня 2024 року.

Сторони по справі:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», , місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: Ю. В. Крива