ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/222/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2849/23 Категорія: 30503000 Гудзенко В.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 06 вересня 2020 року до неї звернувся відповідач з проханням позичити йому 8000 гривень, які він обіцяв повернути за першою вимогою. Після отримання вказаної суми коштів в борг, ОСОБА_2 надав позивачу розписку, якою підтвердив отримання коштів.

З грудня 2021 року позивач перебуває в Уманському будинку ветеранів, у скрутному матеріальному становищі, в зв`язку з чим неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути їй борг, на що останній обіцяв повернути кошти, але просив почекати. Протягом останніх місяців відповідач спілкування з позивачем припинив, борг не повернув, зустрічей уникає.

За наведених підстав позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 8000 гривень.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 вересня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 8000 гривень.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши від позивача кошти у борг, у встановлений строк їх не повернув, а тому у відповідача наявне зобов`язання щодо повернення позивачеві отриманих у борг коштів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ухвалу суду про відкриття спрощеного позовного провадження він не отримував, право на подання відзиву на позовну заяву йому роз`яснено не було. Посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що надіслане йому рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відмовився» та зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки, не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи відсутня його відмова.

Крім того посилається на те, що досліджена в суді розписка ним не писалась, кошти в борг від позивача він не брав. В розписці зазначено про отримання коштів на зберігання, тобто ніякого договору позики між сторонами укладено не було.

Також зазначає, що розписка не містить обов`язкових атрибутів, що підтверджують укладення сторонами договору позики, а саме: паспортні дані, місце проживання позичальника та позикодавця, в ній відсутня конкретна дата повернення коштів, паспортні дані та підписи свідків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Слободянюк І.В. вказує, що судом повно та всебічно з`ясовано всі обставини по справі, згідно з нормами матеріального права та дотриманням норм процесуального права, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що апелянт вказує на той факт, що розписка не містить обов`язкових атрибутів, проте законом не передбачено форму розписки.

Наголошує на тому, що текст розписки достовірно підтверджує факт отримання відповідачем коштів в борг від позивача.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли відносини позики.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.

З розписки відповідача від 06 червня 2020 року видно, що ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_1 на зберігання у кошти в розмірі 8000 гривень.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зміст розписки, наданої на підтвердження вимог ОСОБА_1 , свідчить про те, що жодні ознаки, притаманні для позикових відносин, в ній відсутні, немає відомостей про умови повернення коштів, отримання їх у власність, тощо.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами у справі виникли правовідносини позики.

Викладене надає підстави для висновку, що між сторонами виникли зобов`язання зберігання майна.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Виконання договірних зобов`язань повинно здійснюватися відповідно до умов договору, загальних положень щодо виконання зобов`язань, визначених у главі 48 ЦК України, та спеціальних правил стосовно виконання окремих видів договірних зобов`язань.

Виконання договірного зобов`язання - це вчинення боржником на користь кредитора або третьої особи певних дій, що становлять предмет виконання договірного зобов`язання. Виходячи з того, що дії боржника є правомірними і спрямовані на припинення договірного зобов`язання, вони за своєю юридичною природою є правочинами. Отже, на них поширюються загальні правила щодо правочинів.

Виконання договірного зобов`язання завжди полягає у вчиненні боржником певних дій, визначених у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Згідно зі ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

У даному випадку строк зберігання не був встановлений, отже відповідач мав повернути отримані від відповідача на зберігання кошти за її першою вимогою.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що ухвалу суду про відкриття спрощеного позовного провадження він не отримував та не відмовлявся в її отриманні виходячи з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали про відкриття провадження, направлена відповідачу на його адресу, повернулась до суду з відміткою працівника Укрпошти про її повернення « адресат відмовився» (а.с.18), отже в розумінні вимог пункту третього частини восьмої статті 128 ЦПК України відповідач є належним чином повідомленим.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка ОСОБА_2 не писалась, також розписка не містить обов`язкових атрибутів, що підтверджують укладення сторонами договору позики, а саме: паспортні дані, місце проживання позичальника та позикодавця, в ній відсутня конкретна дата повернення коштів, паспортні дані та підписи свідків, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі, зокрема, у випадку укладення договору між фізичною та юридичною особою. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

На ту обставину, що розписка ним не писалась, посилається саме відповідач і, відповідно, саме він має довести цю обставину.

Та обставина, що у розписці не зазначено інші дані, окрім прізвища, імені та по батькові, не є підставою для відмови у позові, оскільки знаходження оригіналу цієї розписки у позивача, без надання відповідачем доказів неправомірності заволодіння ним такою розпискою, свідчить про те, що така розписка надавалась ОСОБА_2 саме позивачу, а не будь якій іншій особі.

Щодо написання розписки без присутності свідків, колегія суддів зазначає, що вимогами чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, зокрема, ч.2 ст. 937 ЦК України, не передбачено обов`язку написання розписки у присутності свідків.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене ,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду змінити виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді