ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 вересня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 735/98/24

Головуючий у першій інстанції - Балаба О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1074/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 23 травня 2024 року (місце ухвалення - смт Короп, дата складення повного тексту судового рішення - 30.05.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зощенко В.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В обґрунтування позову посилався на те, що в період з 14.10.2006 по 25.06.2008 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що рішенням Коропського районного суду від 25.06.2008 шлюб було розірвано, проте після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом, вести спільне господарство, спільно виховували дитину, народили другу дитину, займалися благоустроєм будинку, робили ремонти, купували меблі та інші предмети домашнього побуту, а також свята проводили в колі рідних та друзів, спільно відпочивали за кордоном.

Тому вважає, що починаючи з 25.06.2008 сторони проживали як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований. Повторно шлюб не реєстрували, оскільки в цьому не було потреби.

Як зазначає позивач, за час спільного проживання відповідачем відкрився бізнес і сторони спільно займались підприємницькою діяльністю, але поступово відносини між ними почали погіршуватись і у листопаді 2023 року фактично шлюбні відносини припинились.

За доводами позову, встановлення даного юридичного факту необхідне для вирішення питання щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання як спільної сумісної власності.

У позові представник ОСОБА_1 - адвокат Зощенко В.В., посилаючись на положення ст. 19, 161, 74 СК України, просив встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як жінки та чоловіка однією сім`єю, але не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, у період з 25.06.2008 по 01.11.2023 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Коропського районного суду від 23 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як жінки та чоловіка, однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 25.06.2008 по 01.11.2023 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн 20 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 гривень 00 коп.

Рішення суду обґрунтовано тим, що системний аналіз наявних у справі доказів свідчить, що позивачка, на виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України, надала суду належні і допустимі докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю з відповідачем у період з червня 2008 року по листопад 2023 року, якими довела наявність спільного побуту та проживання, покращення умов проживання, тобто відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам, притаманним подружжю.

При ухваленні рішення судом враховані правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Переверзєв О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Коропського районного суду від 23.05.2024 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

За доводами скарги судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою надано суду належні і допустимі докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю з відповідачем у період з червня 2008 року по листопад 2023 року, оскільки народження дитини не свідчить про спільне проживання сторін однією сім`єю, а лише підтверджує те, що сторони мали інтимні зв`язки.

Вважає, що посилання суду на акт приймання - передачі каналізаційної та водопровідної мережі до будинку АДРЕСА_2 , підписаний відповідачем ОСОБА_2 , як головою ОСББ «Весна», не є належним доказом у справі, оскільки посаду голови ОСББ може обіймати особа, яка не проживає у будинку, який обслуговує таке ОСББ, враховуючи, що посада не пов`язується з місцем проживання.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що судом першої інстанції взагалі не обґрунтовано чим саме підтверджується спільне зайняття сторонами підприємницькою діяльністю і чому саме суд дійшов таких висновків, оскільки сторони займаються різними видами підприємницької діяльності, а лише мають поряд робочі місця, а у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують спільну працю сторін у період з 25.06.2008 по 01.11.2023. Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують спільне ведення сторонами підприємницької діяльності (договори про наміри, спільну діяльність та ін.).

Заявник вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність у сторін спільного бюджету, оскільки судом першої інстанції не було враховано, що на дату укладення кредитного договору в органі державної реєстрації актів цивільного стану був відсутній запис про розірвання шлюбу між сторонами (шлюб розірвано на підставі рішення суду 25.06.2008, реєстрація його розірвання в органі державної реєстрації актів цивільного стану відбулося лише 15.03.2023), тому нотаріус не міг посвідчити зазначений договір без позивачки. Як вказує заявник, зазначений кредит відповідач погасив самостійно за свої власні кошти, що і не заперечувалося позивачкою, тому підпис позивачки на цьому договорі не свідчить про наявність між сторонами спільного бюджету. Інших доказів, які підтверджують наявність спільного бюджету між сторонами у період з 25.06.2008 по 01.11.2023 позивачкою не було надано та судом першої інстанції не було встановлено.

Також посилається, що рішення суду містить суперечливі висновки щодо показів свідків зі сторони позивачки, зокрема свідка ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Крім того, заявник вказує, що оскаржуване рішення містить оцінку рішення Коропського районного суду від 10.05.2023 про визначення місця проживання малолітньої дитини з ОСОБА_2 , проте судом не було враховано, що обставини виховання та утриманням сина відповідачем взагалі не досліджувалися та не встановлювалися у судовому засіданні, оскільки вони не стосувалися предмету спору.

Також, на думку заявника, судом не було надано оцінки тому факту, що з відповідача на користь позивачки згідно виконавчого листа Коропського районного суду від 30.01.2008 були стягнуті аліменти на утримання спільної дитини ОСОБА_3 2007 р.н., як з того з батьків, який проживає окремо від дитини та які були сплачені відповідачем на користь позивачки, що беззаперечно підтверджує той факт, що сторони не проживали у період з 25.06.2008 по 01.11.2023 однією сім`єю як чоловік та дружина та виключає факт спільного проживання сторін однією сім`єю, оскільки право на отримання аліментів має той із батьків, з ким проживає дитина.

В обґрунтування доводів скарги заявник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладені у постановах від 17.01.2024 у справі № 759/14906/18, 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц, від 26.09.2018 у справі № 244/4801/13¬ц, від 28.11.2018 у справі № 127/11013/17, від 16.01.2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27.02.2019 у справі № 522/25049/16-ц, від 27.03.2019 у справі № 354/693/17-ц, від 17.04.2019 у справі № 490/6060/15-ц, від 15.08.2019 у справі № 588/350/15, від 23.09.2019 у справі № 279/2014/15-ц, від 10.10.2019 у справі № 748/897/18, від 11.12.2019 у справі № 712/14547/16-ц, від 12.12.2019 у справі № 490/4949/17, від 18.12.2019 в справі № 761/3325/17-ц, від 24.01.2020 у справі № 490/10757/16-ц, від 09.11.2020 у справі № 757/8786/15-ц, від 03.11.2022 у справі № 361/4744/19.

Як стверджує заявник, відсутність реєстрації розірвання шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану, наявність спільних дітей, фотознімки спільного відпочинку сторін, долучені до позовної заяви, не підтверджують факт проживання сторін як чоловіка і жінки однією сім`єю і ведення ними спільного господарства, спільного бюджету.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Зощенко В.В. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Коропського районного суду від 23.05.2024 - без змін. Заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що народження дитини не є доказом проживання сторін однією сім`єю, оскільки дитина народилась, коли сторони проживали спільно за місцем реєстрації позивачки і після народження малолітній син постійно проживав разом з батьком та матір`ю в домоволодінні, належному відповідачу. Вказує, що акт приймання-передачі каналізаційної та водопровідної мережі по будинку АДРЕСА_2 підтверджує, що відповідач фактично проживав спільно з позивачкою у 2019 році, оскільки голова ОСББ «Весна» обирався саме з мешканців будинку, а не із сторонніх осіб. Посилається, що зайняття різними видами підприємницької діяльності сторін не може спростувати факту спільного зайняття підприємницькою діяльністю і вказаний факт був підтверджений свідками у судовому засіданні. Також зазначає, що договір про споживчий кредит укладався 25.06.2020 відповідачем з фінансовою установою і нотаріально не посвідчувався, тому доводи скарги про те, що нотаріус не міг посвідчити зазначений договір є необґрунтованими. Рішення суду першої інстанції обґрунтовується не тільки показах свідків зі сторони позивачки, а і на показах свідків зі сторони відповідача, в тому числі і іншими письмовими доказами у справі. Судом першої інстанції було враховано рішення Коропського районного суду від 10.05.2023, яким було визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 разом з батьком ОСОБА_2 , а також як доказ спільного проживання відповідача та позивача як чоловіка та дружини, було враховано рішення Коропського районного суду від 10.05.2023, яким підтверджувався факт проживання сторін однією сім`єю до грудня 2022 року. За доводами відзиву, позивач звернулась з виконавчим листом від 30.01.2008 про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 після припинення сімейних стосунків з відповідачем у січні 2024 року і на той час вони проживали спільно з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач до розірвання сімейних стосунків з позивачем жодних аліментів на утримання неповнолітнього сина не сплачував, а виплати були здійснені після звернення 15.01.2024 до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю. Тому заявник вважає, що в суді першої інстанції була встановлена і доведена сукупність усталених обставин та відносин між позивачем та відповідачем та доведений факт перебування позивача та відповідача у близьких стосунках чоловіка та жінки з веденням ними спільного господарства, наявністю спільного бюджету та наявністю взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

В судове засідання належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_2 не з`явився, що підтверджується зворотнім повідомленням (а.с. 14 т. 2), про причини своєї неявки не повідомив.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Переверзєва О.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття. Доказів на підтвердження вказаних у клопотанні обставин для відкладення розгляду справи заявником не надано.

Заявлене представником ОСОБА_2 - адвокатом Переверзєвим О.О. клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає з огляду на таке.

За положеннями ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ст.ст. 43, 49 ЦПК України, і повинні здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Смірнова проти України» та «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі невки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи належне повідомлення ОСОБА_2 та адвоката Переверзєва О.О. про час ті місце розгляду справи (а.с. 11, 14 т. 2) і якими не надано належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин неявки, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та його представника - адвоката Переверзєва О.О.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у період з 14.10.2006 по 25.06.2008 ОСОБА_2 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Коропського районного суду від 25.06.2008 (а.с. 35 т. 1) і лише 15.03.2023 було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 31 т. 1).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 29 т. 1).

Також ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 30 т. 1).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 посилалась на те, що після розірвання шлюбу вона проживала однією сім`єю з відповідачем з червня 2008 року, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно виховували дітей, займались благоустроєм будинку, робили ремонти, купували меблі та інші предмети побуту, крім того всі свята проводили в колі рідних та друзів, спільно відпочивали за кордоном.

Судом також було встановлено, що 15.04.2009 був складений акт приймання - передачі каналізаційної та водопровідної мережі до будинку АДРЕСА_2 , підписаним відповідачем ОСОБА_2 , як головою ОСББ «Весна», що підтверджує факт проживання сторін за адресою: АДРЕСА_3 , після розірвання шлюбу (а.с. 117 т. 1).

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_10 є фізичною особою - підприємцем з 01.04.2013, місцем проживання фізичної особи підприємця є: АДРЕСА_1 (а.с. 21 т. 1).

За матеріалами справи, 05.01.2016 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на транспортний засіб марки ГАЗ 3302 реєстраційний номер НОМЕР_1 , бортовий малотонажний, білого кольору. У графі «особливі примітки» зазначено, що даний транспортний засіб придбано на підставі договору купівлі - продажу і ОСОБА_1 має право користуватися, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 115 т. 1).

Вбачається, що 25.06.2020 між ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України» був укладений договір про споживчий кредит № 44/191-2020 (лінія на сплату КАСКО). Договір укладено за згодою дружини ОСОБА_1 , яка надала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 цього кредитного договору та підтвердила, що з умовами договору ознайомлена, ніяких заперечень щодо його положень та укладення не має (а.с 22-28 т. 1).

Згідно довідки, виданої відділом Державної реєстрації та юридичного забезпечення Коропської селищної ради від 15.12.2023 № 1688, станом на 01.12.2023, ОСОБА_1 не зареєстрована, але постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . До складу сім`ї входять: син - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13 т. 1).

З довідки Відділу державної реєстрації та юридичного забезпечення Коропської селищної ради № 416 від 15.03.2024 убачається, що ОСОБА_1 фактично (без реєстрації) проживає, а її сім`я зареєстрована і проживає та вела спільне господарство з ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 і складається із наступних осіб: колишній чоловік - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_9 , син - ОСОБА_3 (а.с. 113 т. 1).

Згідно довідки виконавчого комітету Коропської селищної ради від 12.01.2024 № 121/01-31, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 07.11.2006 по 06.06.2018 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; з 06.06.2018 по 15.03.2023 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; з 15.03.2023 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 19 т. 1).

З матеріалів справи, а саме з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.02.2024 убачається, що власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 80 зворот - 81 т. 1).

Матеріали справи містять рішення Коропського районного суду від 10.05.2023, яким визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 32 т. 1).

Крім того, згідно довідки Коропського відділу державної виконавчої служби у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 27.10-34/7 від 08.01.2024 заборгованість за виконавчим листом № 2-46-08 від 30.01.2008, виданим Коропським районним судом, про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на Користь ОСОБА_1 станом на 01.01.2024 становить 912301,89 грн (а.с. 68 т. 1).

Також матеріали справи містять розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 15.01.2024 , де боржником є ОСОБА_2 (а.с. 141-142 т.1).

Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз наявних у справі доказів свідчить, що позивачка, на виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України, надала суду належні і допустимі докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю з відповідачем у період з червня 2008 року по листопад 2023 року, якими довела наявність спільного побуту та проживання, покращення умов проживання, тобто відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам, притаманним подружжю.

З такими висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні матеріалів справи, доказів, наданих суду першої інстанції та відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20).

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).

За правилами частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 14-283цс18 (провадження № 14-283цс18).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що в період з 25.06.2008 по 01.11.2023 сторони проживали без реєстрації шлюбу, підтримували шлюбні відносини, проживали за однією адресою, позивачка народила сина ОСОБА_15 у 2014 році, займались спільно підприємницькою діяльністю, сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати, що підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами, які наявні в матеріалах справи.

Крім того, факт спільного проживання сторін однією сім`єю підтверджується показами свідків, допитаних судом першої інстанції, як зі сторони позивачки, так і зі сторони відповідача і яким судом була надана обґрунтована оцінка, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Таким чином, з огляду на докази, що містяться в матеріалах справи, а також пояснення самих сторін та показання свідків, колегія суддів вважає що наявні підстави для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 25.06.2008 по 01.11.2023.

В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач підтвердив спільне проживання з позивачкою після розірвання шлюбу з 2008 року, а у 2015 році переїхали проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів на спростування проживання з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період.

Не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як підстава для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що народження дитини не є доказом проживання сторін однією сім`єю, оскільки сторонами не заперечується, що дитина народилась, коли сторони проживали спільно за місцем реєстрації позивачки і після народження малолітній син постійно проживав разом з батьком та матір`ю в домоволодінні, належному відповідачу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що акт приймання-передачі каналізаційної та водопровідної мережі по будинку АДРЕСА_2 не може підтверджувати, що відповідач фактично проживав спільно з ОСОБА_1 у 2019 році, оскільки голова ОСББ «Весна» обирається не з мешканців будинку, а із сторонніх осіб, не спростовує правильних висновків суду першої інстанції, оскільки відсутні належні і допустимі докази на спростування обставин, які підтверджує вказаний акт.

Також матеріалами справи підтверджується і не заперечується учасниками справи, що договір про споживчий кредит укладався 25.06.2020 року відповідачем з фінансовою установою і нотаріально не посвідчувався, тому доводи скарги про те, що нотаріус не міг посвідчити зазначений договір не відповідають дійсності.

Як убачається з матеріалів справи, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідне ОСОБА_1 для вирішення питання щодо поділу майна, набутого за час спільного проживання з відповідачем як спільної сумісної власності.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що у провадженні Коропського районного суду, зокрема у судді ОСОБА_16 , перебувають цивільні справи № 735/78/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину у спільній сумісній власності та № 735/82/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості 1/2 частини транспортних засобів (а.с. 81 зворот, 82 т. 1).

Апеляційним судом встановлено, що ухвалами Коропського районного суду від 20.02.2024 провадження у справах № 735/78/24 та № 735/82/24 зупинено до набрання чинності судовим рішенням у справі № 735/98/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (а.с. 26-27, 28-29 т. 2).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц зроблено висновок, що позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення в таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. Під час розгляду справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, позивачка ОСОБА_1 в особі її представника - адвоката Зощенка В.В. інших вимог не заявляли, зокрема поділ спільного майна, набутого за час проживання однією сім`єю або інших вимог.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19)).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі N 758/10761/13-ц (провадження N 61-19815сво19)).

Апеляційний суд враховує, що конкретно у цій справі, за наявності ще двох справ у Коропському районному суді за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину у спільній сумісній власності та про стягнення вартості 1/2 частини транспортних засобів, які зареєстровані 15.01.2024 та 16.01.2014, а відповідно позовна заява в даній справі 18.01.2024, передані на розгляд одному судді (а.с. 81 звороти, 82 т. 1, а.с. 26-28 т. 2), яким справи не об`єднані в одне провадження, а зупинені до розгляду справи про встановлення факту. Позивачка ОСОБА_1 не може бути позбавлена права на захист своїх прав шляхом звернення до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, зважаючи на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2024 у справі 523/14489/15-ц, відповідно до якого у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не пов`язаний з набранням законної сили рішенням суду, у якому встановлені відповідні обставини, а існує об`єктивно. Встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності також не пов`язане з набранням законної сили рішенням суду, оскільки таке право виникає в силу закону, а не внаслідок ухвалення судового рішення.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний тест постанови складено 20.09.2024.

Головуючий Судді: