АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 cічня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/4809/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

секретар Тодоряк Г. Д.

позивач керівник Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга керівника Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в собі Міністерства оброни України, в частині оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 листопада 2023 року про залишення позовної заяви без розгляду

головуюча в суді першої інстанції Калмикова Ю. О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року керівник Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, звернувся до суду з позовом.

Позивач просив витребувати в ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України частину земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 , площею 0,0609 га, кадастровий номер :14:002:1090, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею Серії Б №037683 Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району 01 березня 1980 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів була надана у постійне та безоплатне користування земельна ділянка для господарських потреб загальною площею 112,3 га, до складу якої увійшла земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 площею 0,9000 га, розташована за адресою АДРЕСА_2 ,.

24 вересня 2018 року комісією спеціалістів виявлено, а начальником КЕВ міста Чернівці складено акт про виявлене самовільне зайняття (неправомірне вилучення) земель оборони площею 0,9000 га, розташованих за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно з указаним актом при проведенні геодезичних робіт з метою оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки виявлено частину земельної ділянки приватної форми власності з кадастровим номером :14:002:1090, що належить ОСОБА_1 , яка знаходиться на території земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0609 га.

Також вказував на те, що 04 червня 2016 року рішенням ЧМР 64 сесії VI скликання № 1628 ОСОБА_2 було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а 31 серпня 2015 року рішенням ЧМР 68 сесії VI скликання № 1706 ОСОБА_2 затверджено проект відведення і передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1000 га на АДРЕСА_3 (кадастровий номер :14:002:1090) з визначенням цільового призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Частина земельної ділянки за кадастровим номером :14:002:1090, що належить на праві власності ОСОБА_1 , площею 0,0609 га, накладається на земельну ділянку, що перебуває у власності держави в особі Міністерства оборони України та перебуває на праві постійного користування у КЕВ місті Чернівці відповідно до державного акту на право користування землею від 01 березня 1980 року Б №037683.

Однак ні Кабінетом Міністрів України, ні Міністерством оборони України вказана спірна ділянка до комунальної власності не передавалась та з власності держави не вибувала.

09 квітня 2023 року керівник Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся із запитом до Міністерства оборони України та просив надати йому до 21 квітня 2023 року інформацію про стан вжиття ним заходів з метою повернення вказаної земельної ділянки у власність держави, однак відповіді не отримав, що свідчить про відмову Міністерства оборони України самостійно вживати зазначені заходи.

Міністерство оборони України, маючи відповідні правомочності для захисту інтересів держави відносно оспорюваної земельної ділянки за захистом до суду не звернулося, надані йому повноваження не використовував, інших заходів з метою витребування земельної ділянки, яка незаконно вибула з власності дердави, не вжило.

Вказані обставини свідчать про здійснення Міністерством оборони України захисту інтересів держави неналежним чином, що підтверджує наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з даним позовом до суду. А тому, у даному випадку, потребують захисту майнові інтереси держави у сфері земельних відносин, оскільки спірна земельна ділянка є власністю держави, а її незаконне володіння та користування іншими особами порушує економічні інтереси держави, позбавляє її права користування належним їй майном.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про повернення позовної заяви та закриття провадження у вказаній справі.

Залишено позов керівника Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в собі Міністерства оброни України, без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції в частині залишення позову без розгляду мотивована тим, що суд не погодився з висновками позивача щодо неналежного виконання Міністерством оборони України своїх повноважень з наступних підстав.

Запити Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону стосуються не лише надання відповіді про стан вжиття Міністерством оборони України заходів щодо захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом про витребування у ОСОБА_1 із чужого незаконного володіння земельної ділянки площею 0,0609 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , а також визнання недійсними пункту 34 Додатку 4 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31.08.2015 № 1706 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо передачі безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок, надання дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок, затвердження проектів їх відведення та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань».

Щодо запиту в частині визнання недійсними пункту 34 Додатку 4 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31.08.2015 № 1706 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо передачі безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок, надання дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок, затвердження проектів їх відведення та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань», суд зазначив, що заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону, який діє в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та договору купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є спірна земельна ділянка площею 0,0609 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 (цивільна справа №727/4657/19).

За результатами розгляду цивільної справи №727/4657/19 постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року вказану цивільну справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції та на даний час дана цивільна справа перебуває на розгляді в Шевченківському районному суді міста Чернівці.

Суд зауважив, що касаційна скарга була подана саме Міністерством оборони України, а предметом позову про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та договору купівлі-продажу земельної ділянки є спірна земельна ділянка площею 0,0609 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , з приводу чого прокурором були зроблені запити, та яка є предметом спору у цивільній справі, яка переглядається апеляційним судом.

Окрім того, суд звернув увагу на те, що постанова Верховного Суду за касаційною скаргою Міністерства оборони України у цивільній справі №727/4657/19 ухвалена 28 червня 2023 року, тобто на момент подання позову 11 травня 2023 року керівником Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння цивільна справа №727/4657/19 ще перебувала на розгляді у Верховного Суду.

В свою чергу, питання доцільності звернення Міністерства оборони України з позовом про витребування у ОСОБА_1 із чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки є взаємопов`язаним з розглядом справи про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, який ще триває.

Отже, суд не вбачав неналежного виконання Міністерством оборони України своїх повноважень, адже останнім була подана касаційна скарга у цивільній справі №727/4657/19, предметом якого є спірна земельна ділянка, а тому у заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону не має повноважень на ведення справи.

За таких обставин суд у відповідності до вимог статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання постановив ухвалу про залишення позову без розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі керівник Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в собі Міністерства оброни України, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги керівника Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в собі Міністерства оброни України, в частині оскарження ухвали про відмову у задоволенні клопотання про повернення позовної заяви, закриття провадження у справі та повернуто апеляційну скаргу в цій частині апелянту.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу в оскаржуваній частині з порушенням норм процесуального права.

Міністерство оборони України неналежним чином здійснює захист інтересів держави, оскільки не вчиняє жодних дій щодо поновлення її порушеного права, у тому числі шляхом пред`явлення до суду відповідної позовної заяви.

У даному випадку прокурор не виступає в якості альтернативного суб`єкта звернення до суду.

За даних обставин існує визначений Конституцією України виключний випадок для представництва прокурором інтересів держави у цій справі, оскільки відповідний компетентний орган бездіє та самостійно не звертається до суду, а вжиті ним заходи державного нагляду (контролю) не призвели і не можуть призвести до відновлення порушеного права власності держави на спірну земельну ділянку.

Суд дійшов хибних та передчасних висновків про те, що Міністерство оборони України використовувало надані йому повноваження та вживало заходи представницького характеру з метою відновлення порушених інтересів держави.

У справі №727/4657/19 інший склад учасників судового процесу та інші позовні вимоги, який відрізняється від складу учасників та заявлених позовних вимог у даній справі.

Окрім того, судом ухвалою від 18 вересня 2023 року у справі №727/4657/19 з наведених вище підстав відмовлено прокурору у об`єднанні вказаних цивільних справ.

У справі №727/4657/19 касаційну скаргу подавало не Міністерство оборони України, як помилково вважав суд першої інстанції, а КЕВ міста Чернівці.

Саме заявлення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника, проте Міністерство оборони України, будучи достовірно обізнаним про факт незаконного відчуження спірної земельної ділянки протягом тривалого часу, маючи відповідні повноваження для захисту порушених інтересів держави, ефективного способу захисту права власності не застосувало та не вживало ефективних заходів з метою відновлення таких порушених інтересів держави.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інший учасник справи відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції дійшов висновку про те, що про прокурор не мав права звертатися до суду із вказаним позовом, зважаючи на те, що Міністерство оборони України належним чином виконує свої повноваження щодо захисту інтересів держави.

Колегія суддів, розглянувши питання повноважень прокурора щодо захисту прав держави в суді у даній справі, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі - Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)).

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.10.2019 №926/979/19).

Прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону № 1697-VII. На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.

У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).

Отже, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18).

Втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України).

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 та Верховним Судом в постановах від 16 квітня 2019 року у справі №910/3486/18, від 17 жовтня 2018 року у справі №910/11919/17 та від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18.

У постанові від 21 червня 2023 року у справі № 164/2165/19 Верховний Суд зазначив, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.

У цій справі керівник Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, зазначав, що Міністерство оборони України було обізнане про порушення інтересів держави внаслідок незаконної передачі у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, яка перебуває у державній власності та належить до земель оборони, проте не здійснювало належного реагування на захист інтересів держави. Керівник прокуратури вказав, що порушено інтереси держави, які, зокрема, має представляти Міністерство оборони України, як розпорядник земель оборони. Однак цей орган державної влади не вчиняє дій з метою захисту інтересів держави, отже, відповідно до статті 26 Закону № 1697-VII, статті 56 ЦПК України є правові підстави для звернення прокурора до суду з метою захисту її інтересів.

Згідно зі статтею 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність (пункт «в» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» та пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 671 від 26 листопада 2014 року, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період

Отже, Міністерство оборони України є уповноваженим органом, який здійснює функції держави у вказаних правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, керівник Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону перед поданням до суду вказаного позову, звернувся до Міністерства Оборони України із листом від 08 травня 2023 року, в якому поінформував Міністерство оборони України про встановлені обставини накладення належної на праві власності ОСОБА_1 земельної ділянки на земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 , що перебуває у власності держави в особі Міністерства оборони України та в листі від 09 квітня 2023 року та просив повідомити про стан вжиття заходів оборонним відомством для захисту порушених прав держави шляхом витребування спірної земельної ділянки із незаконного володіння ОСОБА_1 .

Отже, прокурор фактично надає Міністерству оборони України можливість відреагувати на стверджуване прокурором порушення інтересів держави.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19 викладено висновок про те, що обчислення розумного строку для реагування відповідного органу на повідомлення прокурора повинно враховувати не лише останнє повідомлення прокурора про подання позову до суду, а й попередні листи, направлені прокурором органу, якщо в них міститься інформація про стверджувані порушення (а не просто направлено запит на надання інформації).

Міністерство оборони України мало достатньо часу для реагування на стверджувані керівником прокуратури порушення, що, в свою чергу може вважатися достатнім та розумним строком з урахуванням обставин справи. Водночас колегія суддів зазначає, що звернення керівника прокуратури в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» має не формальні ознаки, а змістовне повідомлення компетентному органу про факти виявлених порушень.

Однак Міністерство оборони України жодним чином на вказаний лист прокурора не відреагувало, що підтверджується відсутністю у матеріалах даної справи доказів на спростування такої обставини.

В листі від 08 травня 2023 року керівник прокуратури повідомив Міністерство оборони України про те, що у зв`язку із відсутністю відповіді оборонного відомства щодо вжитих ним зазначених вище заходів, що свідчить про те, що воно фактично відмовляється самостійно їх вживати, він підготував позовну заяву в інтересах Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про витребування на користь держави в особі Міністерства оборони України спірної земельної ділянки.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що керівник прокуратури, обґрунтовуючи необхідність свого представництва в суді законних інтересів держави, посилався на неналежне здійснення захисту цих інтересів Міністерством оборони України, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження та наявність суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки.

На підтвердження вказаних обставин керівник прокуратури посилався на зазначені вище листи від 09 квітня 2023 року та від 08 травня 2023 року.

Отже, прокурор дотримався передбачених статтею 23 Закону № 1697-VII вимог щодо обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у суді у даній справі.

Дослідивши вищенаведене, надавши оцінку поданому суду листуванню, а також урахувавши те, що на час звернення з позовом відсутні відомості щодо вжиття Міністерства оборони України належних заходів для усунення перешкод при розпорядженні та управлінні землями оборони та витребування від ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, колегія суддів вважає, що прокурором обґрунтовано та доведено необхідність звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі позивача.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 07 листопада 2023 року у справі cправі № 910/5188/22.

При цьому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що Міністерством оборони України належним чином виконано його повноваження щодо поновлення порушених інтересів держави, оскільки заступником військового прокурора Чернівецького гарнізону, який діє в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці подано до суду позов у цивільній справі №727/4657/19 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та договору купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є спірна земельна ділянка площею 0,0609 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 .

Як вбачається зі змісту позовів у вказаній вище цивільній справі та у справі, яка переглядається колегією суддів, у них різний склад учасників та предмети позовів.

За таких обставин, підстав вважати, що прокурор не мав права звертатися до суду з метою захисту інтересів держави в особі Міністерства оборони України з позовом про витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, який є відмінним від позовних вимог, заявлених у справі №727/4657/19, у апеляційного суду немає.

Окрім того колегія суддів враховує те, що суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позов у даній справі з тих підстав, що Міністерство оборони України раніше вже було подано позов про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, не взяв до уваги можливість ухвалення судом за результатами розгляду такого позову рішення про відмову у його задоволенні у зв`язку із обранням позивачем неефективного способу захисту його порушеного права або інтересу.

За таких обставин, подальше звернення прокуратури в інтересах держави або самого Міністерства оборони України до суду із позовом про витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 спірної земельної ділянки могло б відбутись із пропуском строку позовної давності для звернення до суду із таким позовом.

Враховуючи обставини цієї справи, наявність суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки та зважаючи на те, що позивач самостійно не звернувся до суду з вказаним позовом, колегія суддів дійшла висновку про те, що у цій справі керівник прокуратури належним чином обґрунтував підстави щодо свого представництва інтересів держави.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зокрема є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції постановив ухвалу, яка перешкоджає провадженню у справі, з порушенням норм процесуального права а тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368,374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керівника Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 листопада 2023 року в частині залишення позовної заяви без розгляду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 січня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА