Провадження № 2/201/599/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Батманової В.В.

за участю секретаря Турбаївської М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

03 жовтня 2023 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В позовній заяві ФОП ОСОБА_1 посилається на те, що 14 квітня 2021 року ОСОБА_2 підписала заяву про приєднання б/н від 14.04.2021 до типового договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 01.03.2020. Відповідно до тарифного плану юридичне обслуговування Клієнта за однією судовою справою, якщо сума спору не перевищує 100 000,00 грн. складає 1250,00 грн. на місяць. На виконання умов типового договору та заяви про приєднання до типового договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 01.03.2020 позивач повністю виконав свої зобов`язання, а саме надав правову допомогу відповідачу, а саме підготував та подав до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву до ТОВ "Українські Фінансові Операції» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позивачем надано відповідачу послуги за однією справою, відповідно до сплати підлягає 1250,00 грн. на місяць, а всього 15 000, 00 грн. за весь строк дії договору (1 250.00 грн. х 12 міс.). Відповідач оплатив надані послуги частково у сумі 4125,00 грн. Таким чином, розмір заборгованості відповідача склав 10875,00 грн., крім того 608,75 грн 3% річних та 2574,93 грн. інфляційні втрати.

У зв`язку з викладеним просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 14 058,68 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. та судовий збір.

В наданій суду заяві представник позивача позовні вимоги підтримала, справу просила розглядати за її відсутністю, без фіксування процесу технічними засобами.

Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 квітня 2021 року ОСОБА_2 підписала заяву про приєднання б/н від 14.04.2021 до типового договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 01.03.2020.

Отже, підписанням заяви про приєднання до типового договору про надання професійної правничої (правової) допомоги, у відповідності до ст. 634 ЦК України був укладений договір.

Відповідно до тарифного плану юридичне обслуговування Клієнта за однією судовою справою, якщо сума спору не перевищує 100 000,00 грн. складає 1250,00 грн. на місяць.

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Українські фінансові операції про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням від 14 лютого 2022 року у вказаній справі визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким Ігорем Вікторовичем 22.01.2021, зареєстрований в реєстрі за №5070, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ Українські фінансові операції заборгованість за договором №236624 від 25.06.2018 у розмірі 17 824 грн. 80коп., з яких: заборгованість за сумою кредиту 2 000,00 грн., заборгованість по процентам 1 102,00 грн., заборгованість за пенею за період з 24.07.2018 по 12.03.2020 - 14 722 грн. 80 коп., витрати за вчинення напису в розмірі 500,00 грн., а загалом 18 324 грн. 80 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Позивач зазначає, що ним надано відповідачу послуги за однією справою, відповідно до сплати підлягає 1250,00 грн. на місяць, а всього 15 000, 00 грн. за весь строк дії договору (1 250.00 грн. х 12 міс.).

Відповідач оплатив надані послуги частково у сумі 4125,00 грн. Таким чином, розмір заборгованості відповідача склав 10875,00 грн., крім того 608,75 грн 3% річних та 2574,93 грн. інфляційні втрати.

Проте вказані твердження позивача суд оцінює критично, оскільки на підтвердження вказаному позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження виконання вказаної у договорі роботи, зокрема акта виконаних робіт, тощо.

Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач та відповідач є сторонами правочину.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з ясувати обставини, які мають значення для справи.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палити Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 904/5726/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19.

Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В.В. Батманова