КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3623/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру, -

установив:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Солом`янськогорайонного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, зазначила про те, що 18 червня 2019 року між нею та ОСОБА_3 укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі №3-48, згідно з яким 5/8 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , перейшла у власність ОСОБА_3 , а у відповідь вона зобов`язалася здійснювати її довічне утримання, щоденний догляд, забезпечення харчуванням, одягом, наглядом, необхідною допомогою.

Вказувала, що фактично з дня укладення договору відповідача вона не бачила, ОСОБА_3 так і не розпочала виконувати своїх зобов`язань за договором.

Грошові кошти відповідач не надає, продукти харчування, одяг та лікарські засоби не купує тощо.

Неодноразові її звернення до представників відповідача результату не дали, ОСОБА_3 вона не бачила з моменту укладення договору.

Просила суд, розірвати вказаний Договір від 18 червня 2019 року та повернути їй у власність 5/8 частин квартири та зняти заборону відчуження вказаного об`єкту нерухомості.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року зазначений вище позов задоволено частково.

Розірвано договір довічного утримання від 18 червня 2019 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Василевською О.А., зареєстрований у реєстрі №3-486.

Повернуто ОСОБА_2 у власність 5/8 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за нею право власності на вказану частку об`єкту нерухомості.

Вирішено питання, щодо судового збору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона належним чином виконувала свої зобов`язання за договором довічного утримання, а саме: сплачувала комунальні платежі позивача, здійснювала грошові перекази на користь позивача.

Зазначає, що в даному випадку не лише виникають сумніви у достовірності тверджень позивача, але й виникає переконання у їх недостовірності, адже твердження позивача ґрунтуються лише на словах позивача і на словах зацікавлених у її позиції свідків - родичів позивача.

Таким чином, суд першої інстанції залишив поза увагою невиконання позивачем обов`язку доказування.

Просила суд, скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що є літньою людиною, не може самостійно себе доглядати, що і стало причиною укладення договору довічного утримання.

Відповідач своїх зобов`язань не виконувала, грошові кошти їй не надавала, продукти харчування, одяг та лікарські засоби не купувала, здійснення догляду, забезпечення необхідною допомогою, в тому числі медичною, надання побутових послуг взагалі не здійснювала.

Вказує, що вона подала позов у травні 2020 року, оспорюване рішення було винесено у квітні 2023 року, тобто зі сплином трьох років, і таким чином апелянт/відповідач каже, що на протязі трьох років розгляду справи не мала можливості висловити свою позицію.

Наголошує, що відповідач не з`являлась в судові засідання, відзиву в суді першої інстанції не подавала, доказів на підтвердження заперечень не подавала, а наразі вказує, що було порушено її право на захист.

Вважає це маніпуляцією з боку відповідача, оскільки протилежне жодним чином не доведено.

Зазначає, що в свою чергу відповідач повинна була довести, що її діями, в даному випадку бездіяльністю не було порушено право її, позивача.

Жодних доказів відповідачем до суду не надано, а отже суд першої інстанції цілком обґрунтовано виніс єдине вірне та законне рішення від 21 квітня 2023 року, яким задоволено доведені нею позовні вимоги.

Щодо наданих відповідачем квитанцій, то в них жодним чином не відображено, що відповідач має відношення до сплати її комунальних платежів.

Крім того, на протязі двох місяців після укладання договору довічного утримання та до моменту її звернення із позовною заявою щомісячних платежів збоку відповідача не було на протязі трьох місяців.

На її думку, проплата коштів у червні 2020 року була показовою, оскільки відповідач дізналась про позовну заяву та виключно через це здійснила проплату, а не з метою виконання договору.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засіданняОСОБА_3 не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом п`ятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі №3-486, за умовами якого 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 , були передана у власність ОСОБА_1 , а остання взяла на себе зобов`язання із довічного повного утримання ОСОБА_2 , яке полягало в забезпеченні її харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, наданні побутових послуг.

Грошова оцінка такого матеріального забезпечення складає суму в розмірі 5000 гривень щомісяця, а також оплату комунальних послуг.

З пояснень позивача, які не спростовані ОСОБА_4 , встановлено, що зобов`язання набувача за Договором довічного утримання від 18 червня 2019 року, щодо утримання ОСОБА_2 відповідачем не виконувалися.

Цей факт підтверджується поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , який є двоюрідним онуком позивача, та ОСОБА_7 - сусідки позивача.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем жодним чином не підтверджено, не надано належних, достовірних та допустимих доказів, що нею вжиті всі залежні від неї заходи, щодо належного виконання зобов`язання за договором довічного утримання.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положення частини 1 ст. 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом встановлено, що відповідно до Договору довічного утримання від 18 червня 2019 року укладеного між ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_1 (набувач), сторони погодили, що набувач зобов`язується довічно утримувати відчужувача, надаючи їй комплекс послуг: забезпечувати її продуктами харчування, одягом, медикаментами, надавати їй необхідну допомогу, оплачувати медичну допомогу, зберігаючи за нею право довічного безкоштовного проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

В разі смерті відчужувача провести її захоронення та оплату всіх ритуальних послуг.

Також Договором визначено, що вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі 5000 грн в місяць, а також оплата комунальних послуг.

У випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державного коефіцієнту індексації доходів населення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження виконання умов договору відповідачем до апеляційної скарги було долучено рахунки за комунальні послуги, квитанції про сплату комунальних послуг та квитанції про переказ грошових коштів на виконання договору довічного утримання.

Разом з тим, надані докази не свідчать про належне виконання відповідачем покладеного на неї комплексу обов`язків за договором довічного утримання, щодо забезпечення продуктами харчування, одягом, медикаментами, надання необхідної допомоги, оплати медичної допомоги, а також безперервного, щомісячного матеріального забезпечення ОСОБА_2 .

Надані ( ОСОБА_3 квитанції про оплату житлово-комунальних послуг позивача та відсутність заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, не можуть свідчити про виконання відповідачем умов договору довічного утримання, оскільки відсутність заборгованості не є свідченням сплати за житлово-комунальні послуги саме відповідачем і виконання нею всіх умов договору.

Сплата за житлово-комунальні послуги за відсутності виконання інших передбачених договором обов`язків, не може вважатись належним виконанням всього комплексу обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу, що договір довічного утримання укладається саме з метою отримання догляду надання фінансової допомоги на лікування, харчування та інші необхідні речі для забезпечення життєдіяльності особи яка за своїм фінансовим станом, чи за станом здоров`я не взмозі забезпечити свою життєдіяльність.

З огляду на не надання ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду жодного доказу по виконанню відповідачем, жодного обов`язку, передбаченого договором, а саме обов`язку: забезпечення харчування, медикаментів, догляд, матеріального утримання в розмірі передбаченому договором та інших обов`язків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо встановлення істотного порушення умов договору з боку відповідача та розірвав такий договір.

Твердження скаржника, про те, що саме ОСОБА_2 мала б доводити невиконання ( ОСОБА_1 ) ОСОБА_1 договору довічного утримання та надати відповідні докази, є безпідставним, оскільки законом надано право відчужувачу ініціювати питання розірвання договору довічного утримання у судовому порядку у випадку невиконання набувачем умов цього договору, що і було здійснено ОСОБА_2 , при цьому відповідач на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду доказу відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Так, судом встановлено, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження належного виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, оскільки, дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 березня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба