Справа № 464/2805/23
пр.№ 2/464/302/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2024 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання Андрушко Н.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Сухаї М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про зобов`язання провести перерахунок заборгованості за кредитним договором,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро», в якому просить зобов`язати відповідача провести перерахунок заборгованості за кредитним договором, шляхом її зменшення на безпідставно нараховані суми прострочених комісій, відсотків, періодичної плати за розрахункове обслуговування в загальному розмірі 89 571,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є користувачем банківського карткового рахунку № НОМЕР_1 у АТ «Банк Кредит Дніпро». З березня 2018 року користувався зазначеним рахунком, шляхом здійснення фінансових операцій та не проводив арифметичного контролю за вказаними операціями. У другій половині 2020 року з банківської установи в телефонному режимі його було повідомлено про наявність заборгованості перед банком. У зв`язку із цим, він звернувся до відповідача із клопотанням про надання документів, що підтверджують наявність заборгованості, на що йому було видано виписку від 30.07.2020 та копію заяви про надання кредиту, з яких вбачається, що між ним та відповідачем нібито укладено кредитний договір та у період часу з 07.03.2018 по 30.07.2020 з карткового банківського рахунку № НОМЕР_1 було списано 89 571,73 грн. платежів, пов`язаних з нібито отриманим кредитом. В березні 2021 року відповідач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовом про стягнення заборгованості. В заперечення на позовні вимоги він доводив, що весь борг погасив, що підтверджується випискою по рахунку. 12.11.2021 судом позов було задоволено та ухвалено стягнути з нього 138 138,94 грн. Однак, за результатами апеляційного перегляду рішення, за його апеляційною скаргою, таке було скасовано та постановою від 27.06.2022 ухвалено про часткове задоволення позову в частині стягнення 98 304,40 грн. При цьому, суд апеляційної інстанції не до кінця врахував його доводи, хоча прийшов до переконання, що не підлягає стягненню заборгованість з нарахованих відсотків. Вважає, що апеляційний суд у постанові фактично підтвердив, що між ним та банком не існувало правовідносин з надання кредиту, а розрахунок заборгованості за кредитним договором наданий банком у вищевказаній справі складений без урахування факту неукладеності договору кредиту. Також, для визначення суми, яка підлягає стягненню з останнього, апеляційний суд визначив словосполучення «тіло кредиту», що не свідчить про існування такого «кредиту», оскільки воно застосовано апеляційним судом для чіткої ідентифікації відповідної суми в контексті використаних у цій справі термінів, хоча фактично справжня правова природа вказаної суми «тіла кредиту» - сума позики (тобто сума, повернення якої не передбачає сплату процентів). У зв`язку із чим, неукладеність кредитного договору, тобто відсутність в нього обов`язку щодо сплати платежів, пов`язаних з нібито отриманим кредитом, мало б мати наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 03.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 22.05.2023 провадження у справі закрито на підставі п. 3 ч. 1ст. 255 ЦПК України, котра постановою Львівського апеляційного суду від 26.09.2023 скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2023 матеріали справи передано на розгляд судді Л.Сабарі.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 09.10.2023 позовну заяву прийнято до провадження.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.

В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, зважаючи на доводи, викладені у позовній заяві. Ствердили, що між ОСОБА_1 та відповідачем ніколи не виникали кредитні відносини. Суд апеляційної інстанції це підтвердив, відмовивши банку у стягненні нарахованих відсотків за користування отриманими коштами. При цьому, ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції помилково врахував фактичні дані наданого банком розрахунку в частині стягнення тіла кредиту, оскільки таке періодично банком збільшувалося за рахунок нарахованих відсотків, комісій та інших платежів. А тому право позивача в даному випадку є порушеним та необхідно зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості, зменшивши її на самостійно обраховану позивачем суму у розмірі 89 571,73 грн., що складається із нарахованих відсотків, комісій та інших платежів.

Представник відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов не визнала та повідомила, що будь-які зобов`язання у банку перед позивачем відсутні. Наразі спір щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 вже вирішений в судовому порядку, рішення набрало законної сили. Просила в позові відмовити повністю. Одночасно заявила, що в цьому спорі пройшли строки позовної давності, а тому у випадку погодження з доводами позивача просила застосувати такі.

Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, беручи до уваги матеріали позовної заяви та відсутність відзиву на позов, суд при вирішенні спору зважає на таке.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини 2 вказаної статті зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зокрема, в силу таких положень підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини або інші юридичні факти. Також, згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Судом встановлено наступне.

З копії виписки по рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_1 встановлено, що за розрахунковий період з 07.03.2018 по 30.07.2020 кредитний ліміт на кінець періоду становив 100000 грн. та баланс на кінець кредитного періоду становив 98304,30 грн. Також встановлено, що в період з 19.03.2018 по 16.06.2020 проводилися операції за рахунком згідно карти № НОМЕР_3 утримувачем котрої до 03/21 був VOLODYMYR HIRENKO (а. с. 6-14).

Згідно заяви про надання кредиту/ кредитний договір 4787-КР вбачається, що таку підписано позичальником ОСОБА_1 07.03.2018 (а.с.15-16).

Як вбачається з копії Постанови Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 Львівським апеляційним судом переглянуте рішення Сихівського районного суду м.Львова від 12.11.2021 у справі № 464/1647/21 за позовом АТ «Банк «Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства «Банк «Кредит Дніпро» в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4787-КР від 07 березня 2018 року в розмірі 98304.40 грн. (а.с. 17-21).

Суд, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, надані позивачем на обґрунтування позовної заяви, взявши до уваги заперечення зі сторони відповідача надані в судовому засіданні, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, при вирішенні спору вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, зважаючи на постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2022, котра є рішенням суду, що набрало законної сили при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, суд вважає встановленими обставини, що 07 березня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Кредит Дніпро», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про встановлення кредитного ліміту № 4787-КР, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 100000 грн.

20 березня 2018 року збільшено ліміт до 100000 грн. на картковому рахунку № НОМЕР_4 , відкритому в Акціонерному товаристві «Банк Кредит Дніпро» на ім`я ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 отримав та використовував кредитні кошти за тілом кредиту в розмірі 98304.30 грн., розраховувався кредитними картками при здійсненні покупок, знімав готівку в банкоматах, а також погашав заборгованість за кредитним договором № 4787-КР від 07 березня 2018 року, що свідчить про дії, спрямовані на виконання умов кредитного договору.

З цього слідує, що суд апеляційної інстанції, на підставі доказів наданих сторонами у спорі, встановив, що тілом кредиту являються кошти в сумі 98 304,30 грн., та ці обставини не підлягають доказуванню з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

В силу цього, суд критично оцінює твердження позивача, що ОСОБА_1 нібито укладав з відповідачем кредитний договір та нібито отримав кредит.

Одночасно не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що для визначення суми, яка підлягає стягненню з останнього словосполучення «тіло кредиту», що викладене судом у постанові, не свідчить про існування такого «кредиту», оскільки воно застосовано апеляційним судом для чіткої ідентифікації відповідної суми в контексті використаних у цій справі термінів, хоча фактично справжня правова природа вказаної суми «тіла кредиту» - сума позики (тобто сума, повернення якої не передбачає сплату процентів), з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Про роз`яснення або відмову у роз`ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено (ч.4 вказаної статті).

Беручи до уваги, що позивачем до позову не долучено ухвалу про роз`яснення рішення суду, суд прийшов до переконання, що ОСОБА_1 надається самостійне тлумачення мотивів суду з точки зору власного сприйняття за найбільш вигідних умов для доведення обставин, викладених у позовній заяві.

Одночасно, зважаючи на переконання позивача, що між ним та відповідачем виникли договірні відносини у сфері позики, заслуговують на увагу наступні фактичні дані.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1048 ЦК України закріплено умови та порядок сплати, а також умови звільнення від сплати процентів за договором позики.

З цього слідує, що ОСОБА_1 визнає, що між ним та відповідачем виникли договірні відносини з приводу користування коштами банківської установи.

Однак, в межах вказаного спору позивач не надав жодних доказів, на яких умовах він отримав у банку кошти, та які дії були взаємоузгодженні з відповідачем на момент укладення правочину.

У зв`язку із чим твердження, що між сторонами мали місце відносини позики, є голослівними.

Таким чином, суд при вирішенні спору, природи правових відносин, що виникли між позивачем та відповідачем, бере до уваги саме мотиви суду, викладенні у рішенні (постанові Львівського апеляційного суду від 27.06.2022) суду, що набрало законної сили.

Одночасно, як вбачається із вимог позивача, останній просить зобов`язати відповідача провести перерахунок заборгованості за кредитним договором, шляхом її зменшення на безпідставно нараховані суми прострочених комісій, відсотків, періодичної плати за розрахункове обслуговування в загальному розмірі 89 571,73 грн.

З цього слідує, що для вирішення такої вимоги необхідно встановити факт наявності у відповідача такого зобов`язання, що виникло на підставі ст. 11 ЦК України.

Як вбачається зі змісту постанови Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 у справі № 464/1647/21 суд апеляційної інстанції, мотивуючи свої висновки на відсутність підстав для стягнення відсотків за користування кредитом, посилався на Закон України «Про споживче кредитування».

В силу ст. 11 вказаного закону (діючого на момент виникнення спірних відносин щодо стягнення заборгованості березень 2021) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Тобто, як вбачається з вказаної норми, в межах дії договірних відносин, відповідач зобов`язаний був би на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Будь-яких доказів про те, що відповідач не виконав чи неналежно виконував такі зобов`язання, позивачем не надано.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів, що такі зобов`язання виникли у відповідача у зв`язку із укладення договору чи інших правочинів.

Твердження позивача та його представника, що такі зобов`язання виникли у відповідача у зв`язку із набранням чинності рішенням суду, суд оцінює критично, оскільки такий судовий акт є юридичним актом, в силу котрого виникають зобов`язання у ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Кредит «Дніпро» сплати заборгованість, а в останнього право вимоги.

Одночасно, позивачем не надано жодного розрахунку заборгованості, проведеного відповідачем, котрий він вважає складеним всупереч правовідносин, що виникли між ними, та не доведено обгрунтувань, чому такий є неналежним.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд не може вважати виписку по рахунку належним доказом на доведення тверджень, викладених у позовній заяві, оскільки така містить дані про проведені операції за рахунком, однак не вказує на дії проведені у сфері банківських відносин, що призвели до зміни права власності на активи.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача, викладені у позовній заяві, про те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий банком у справі № 464/1647/21 складений без урахування факту неукладеності цього договору і, відповідно, безпідставності нарахування платежів, пов`язаних з нібито отриманим кредитом, наслідком чого є безпідставне списання банком відповідних коштів і штучне збільшення заборгованості ОСОБА_1 , оскільки згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Беручи до уваги, що позивачем такого розрахунку заборгованості не надано, не заявлялося клопотання про отримання доступу до документів, що містяться в матеріалах цивільної справи, а згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, за таких обставин, в даному випадку суд позбавлений можливості всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданий банком у справі № 464/1647/21, у зв`язку із чим такий оцінений бути не може.

Одночасно, суд зважає, що такий розрахунок був оціненим Сихівським районним судом м.Львова та Львівським апеляційним судом у справі № 464/1647/21 в якості доказу при вирішенні спору щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 на користь відповідача.

Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених випадках законом (абзац 12 ч. 2 статті).

Застосування конкретного способу його захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від порушення характеру, невизнання чи оскарження. Таке право чи інтереси мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оскарження та зумовлених цими діяннями наслідками (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15 -ц, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі. N 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі N 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справах N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах N 334/3161/17 (пункт 55) і N 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі N 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 червня 2021 року у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі N 143/591/ 20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 (пункт 21)).

Одночасно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 ухваленій у справі № 363/1834/17 також прийшла до переконання, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи врахувати потреби інших осіб у цивільному обороті, виявити розумну дбайливість і добросовісність вести переговори (розділ Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі N 910/719). /19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого зобов`язання, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частини першу статті 613 ЦК України ). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником виконання зобов`язання, проведеного належним чином, за відсутність інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України ) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності.

Задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надає одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу.

З такими висновками, зокрема про наявність у боржника права вимоги зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість, суд погоджується за обставин, що кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням.

Однак позивач належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не довів, що звертався до відповідача з вимогою про перерахування заборгованості, а суд встановив, що відповідач звертався до суду за її стягненням, та в межах вказаного спору у ОСОБА_1 як сторони виникли не тільки права, пов`язані із судовим процесом, але і обов`язки довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх заперечень, оскільки, як вбачається із рішення суду у справі 464/1647/21, вимог не висував та ніс ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України).

За таких обставин, з огляду на вищевикладене суд не встановив підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, зважаючи, що позов задоволенню не підлягає, відсутні підстави для застосування строку позовної давності, згідно з заявою відповідача, заявленою у судовому засіданні.

На підставі ст. ст. 11, 15, 16, 509, 526 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 82, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про зобов`язання провести перерахунок заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено суддею 15 січня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

Відповідач: Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», місцезнаходження: м. Київ, вул. Жилянська, 32, .

Головуюча Сабара Л.В.