Дзержинський міський суд Донецької області
=======================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї ни

Справа №225/163/24

Провадження №2/225/99/2024

13 травня 2024 року

адреса приміщення суду: вул. Дружби, 4, м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Геря О.Г.,

за участі секретаря судового засідання Савченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів залі суду цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Верби Андрія Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

В січні 2024 року до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом звернувся представник позивача адвокат Верба А.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.01.2023 ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_2 договір позики, за яким передав йому у борг грошові кошти в розмірі 80 000,00 доларів США (за курсом НБУ станом на 05.01.2023 еквівалентно 2 925 488,00 грн.), а останній зобов`язувався повернути позичальнику всю суму позики до 05.01.2024. Підписанням цього договору позичальник підтвердив отримання ним грошових коштів у розмірі встановленому Договором (п.2.2. Договору). На час подання позову відповідач не повернув отримані ним грошові кошти і ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав і законних інтересів, та просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 05.03.2021 у розмірі 80000,00 доларів США; проценти за користування позикою у розмірі 17 768 доларів 77 центів США; пеню у розмірі 8800,00 доларів США; три проценти річних у розмірі 72 долари 33 центи США, а всього стягнути 106 641 долар 10 центів США, а також судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 15140,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, заявлені вимоги підтримую повністю.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву від 15.03.2024, в якому зазначив, що дійсно 5 січня 2023 року він уклав із ОСОБА_1 договір позики і отримав у борг 80000,00 доларів США, зобов`язався повернути суму коштів не пізніше ніж через рік (5 січня 2024 року), але через складне матеріальне становище і складну ситуацію в країні у зв`язку із військовою агресію, він не має можливості вчасно повернути борг. Він не погоджується з процентами за користування позикою, пенею, 3% річних за користування чужими грошима, тому що не відмовляється повертати борг, а тимчасово не може це зробити через об`єктивні форс-мажорні обставини (ведення в Україні воєнного стану, руйнування критичної інфраструктури, критичне подорожчання продуктів першої необхідності, енергоресурсів, неможливістю контрагентів виконувати обов`язки в умовах вже укладених договорів та небажанням потенційних клієнтів укладати нові комерційні договору, моє скрутне матеріальне становище та інше). Посилається на лист від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палати України, де засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою ведення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні». Зазначає, що виконання зобов`язань згідно з умовами договору стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

У відповіді на відзив від 25.03.2024 представником позивача зазначено, що відповідача не може бути звільнено від відповідальності за прострочення зобов`язання на підставі ч.1 ст.617 ЦК України, оскільки ним не доведено причино-наслідковий взаємозв`язок між настанням обставин непереборної сили і невиконання зобов`язання в силу саме цих обставин, не надано до суду сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність у відповідача форс-мажорних обставин та визнання таких обставин форс-мажорними у договорі позики. Разом з тим, сам факт введення воєнного стану не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання договірних зобов`язань. Зацікавлена сторона повинна довести, що вона не в змозі виконувати конкретні зобов`язання і що цю неможливість зумовив саме воєнний стан. Особа має обґрунтувати наявність причинно-наслідкового зв`язку між введеним воєнним станом та неможливістю виконання своїх зобов`язань за договором. Саме лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду, оскільки саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Дослідивши наявні у справі матеріали, суд дійшов наступного висновку.

Так судом встановлено, що 05.01.2023 ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_2 договір позики, за яким передав йому у борг грошові кошти в розмірі 80 000,00 доларів США (за курсом НБУ станом на 05.01.2023 еквівалентно 2 925 488,00 грн.), а останній зобов`язувався повернути позичальнику всю суму позики до 05.01.2024. Позика була передана позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору. Підписанням цього договору позичальник підтвердив отримання ним грошових коштів у розмірі встановленому Договором (п.2.2. Договору). Дана обставина підтверджується копією договору позики від 05.01.2023.

На підтвердження факту укладення договору позики і отримання коштів відповідач надав позивачеві письмову розписку від 05.01.2023.

Відповідно до п.3.3. Договору позики сторони узгодили, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Реалізуючи закріплений у законодавстві принцип свободи договору у п.4.1 договору сторони погодили, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором вони несуть відповідальність у відповідно з чинним законодавством і умовами даного Договору.

У разі несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1% (одного) відсотка від суми позики за кожен день прострочення. (п.4.2. Договору).

У п.4.3. цього договору сторони, керуючись ст.259 ЦК України, домовились та визначили, що за цим договором встановлюється позовна давність тривалістю 10 (десять) років в тому числі щодо для стягнення збитків, неустойки (штрафів, пені) та інфляційних втрат.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою від 05.01.2023, підписання якої та отримання коштів ним не заперечується.

Однак свої зобов`язання відповідач не виконав та грошові кошти позивачу в строк до 05.01.2024, так і на даний час не повернув.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру у вигляді розписки про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Ураховуючи, що 05.01.2023 ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_2 договір позики, за яким передав йому у борг грошові кошти в розмірі 80 000,00 доларів США (за курсом НБУ станом на 05.01.2023 еквівалентно 2 925 488,00 грн.), а останній зобов`язувався повернути позичальнику всю суму позики до 05.01.2024, на підтвердження чого написав розписку, про отримання коштів, що не спростовано відповідачем, то суд вважає, що між сторонами виникли позикові правовідносини та у відповідача наявний обов`язок повернути отримані у позику грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США.

Відповідачем у відзиві не заперечувалося укладення договору позики та те, що розписка була написана і підписана ним власноручно та факт отримання коштів. Посилання відповідача на воєнний стан, як на форс-мажорну обставину, що унеможливлює належне виконання ним зобов`язання, суд не може брати до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів, які б могли встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку. Окрім того, договір позики було укладено вже в період дії воєнного стану, тому відповідач повинен був оцінити всі ризики при укладенні договору. Тому факт введення воєнного стану не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання договірних зобов`язань.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Так як позивач надав відповідачу обумовлену договором суму грошових коштів, а відповідач зобов`язання з її повернення не виконав, позовні вимоги в частині суми боргу обґрунтовані та підлягають задоволенню. Оскільки сторони у договорі та розписці визначили валютою позикового зобов`язання долар США, позивач звертаючись до суду у позові просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у доларах США, то суд вважає, що виконання договірного зобов`язання з повернення позики має здійснюватися в іноземній валюті.

Щодо стягнення відсотків за договором позики, суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування позикою у розмірі 17 768 (доларів США 77 центів, посилаючись на положення ч.1ст.1048 ЦК України, зазначив, оскільки в договорі не встановлений розмір процентів, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки, встановленої НБУ, навівши свій розрахунок.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України).

У постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому зазначена норма права та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню, буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, варто мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №14-318цс18.

Як вбачається з договору позики та розписки від 05.01.2023, відповідач отримав позику в іноземній валюті без обумовлення розміру і порядку сплати процентів від суми позики, тому враховуючи висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, суд вважає, що положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.

Ураховуючи викладені обставини, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України за договором позики від 05.01.2023, за яким надано кошти в іноземній валюті є неправомірною та задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення 3% річних за договором позики, суд зазначає наступне.

За приписом першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, яке визнано такими, що відповідає Конституції України(є конституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду №6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №758/1303/15-ц).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22) зроблено такі висновки, що «компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача три процента річних з простроченої суми боргу у розмірі 72 (сімдесят два) долари США 33 центи за період 06.01.2024 по 16.01.2024, виклавши розрахунок у позовній заяві.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Оскільки строк виконання зобов`язання з повернення позики зазначено до 05.01.2024, відповідачем не надано доказів повернення коштів у розмірі 80 000 доларів США позивачу, тому наявні підстави для стягнення з відповідача користь позивача трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 72 (сімдесят два) долари США 33 центи, за період за період 06.01.2024 по 16.01.2024 у розмірі 72 (сімдесят два) долари США 33 центи.

Щодо стягнення пені за договором позики, суд зазначає наступне.

Частина 1 ст.546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За нормами ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідач прострочив зобов`язання з повернення коштів позивачу за договором позики, а тому відповідно має нести цивільну відповідальність, передбачену ст.ст.546, 549, 551, 611, 625 ЦК України.

Як вбачається з позовної заяви, позивач відповідно до умов договору позики від 05.01.2023 нарахував пеню за період 06.01.2024 по 16.01.2024 в загальній сумі 8800 доларів США 00 центів.

Однак відповідно до п.18 Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. В послідуючому Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, діє такий воєнний стан в державі і на даний час.

Як вказано вище, позивачем відповідно до умов договору позики від 05.01.2023 нараховано пеню за період 06.01.2024 по 16.01.2024 в загальній сумі 8800 доларів США 00 центів, тобто за період під час дії та введення в Україні воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

В зв`язку з цим вимоги про стягнення пені під час дії карантину та воєнного стану задоволенню не підлягають, так як згідно п.18 Перехідних положень Цивільного кодексу України на період дії карантину та воєнного стану позичальник звільнений від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики.

Також заявлені вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, у зв`язку із розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20000,00 грн., витрат з оплати судового збору за подання позову 15 140,00 грн. та у разі розгляду справи із викликом сторін в розмірі 7 000,00 грн. (проїзд до місця слухання справи, компенсація втраченого доходу тощо).

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас, за змістом ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, враховує часткове задоволення позовних вимог та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню не в повному обсязі.

Суд при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи, як складність даної справи, розгляд справи без участі сторін, час, об`єктивно необхідний для підготовки позову, інших процесуальних документів, поданих до суду першої інстанції, враховуючи те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача та стягненні з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Витрати у разі розгляду справи із викликом сторін в розмірі 7 000,00 грн. (проїзд до місця слухання справи, компенсація втраченого доходу тощо) стягненню не підлягають, оскільки представник позивача не прибував у судове засідання за місцем розгляду справи.

Згідно з чч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У матеріалах справи наявні квитанція про сплату позивачем судового збору у розмірі 15140,00 за подання до суду позову. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого позивачем судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 11367,99 грн. та судовий збір у розмірі 605,60 грн. за подання до суду заяви про забезпечення позову, що в сумі становить 11973 грн. 59 коп.

Керуючись ст.ст.12, 81, 263-265, 341, 342 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву представника позивача адвоката Верби Андрія Петровича (м.Дніпро, пр-т. Олександра Поля, 46 к.262, РНОКПП НОМЕР_1 ), який діє в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 05.01.2023 у розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) доларів 00 центів США; три проценти річних у розмірі 72 (сімдесят два) долари 33 центи, США, а всього борг в сумі 80 072 (вісімдесят тисяч сімдесят два) долари 33 центи США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 11 973 (одинадцять тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн. 59 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати складання повного його тексту у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Повний текст рішення складено 16.05.2024.

С у д д я: О.Г.Геря