У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 року м.Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцька І.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, без самостійних вимог приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій Зінаїда Анатоліївна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин Зіновій Зіновійович про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_5 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, без самостійних вимог приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій Зінаїда Анатоліївна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин Зіновій Зіновійович про визнання недійсним договору дарування частки квартири за АДРЕСА_1 від 22 січня 2009 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання за нею права власності на частину квартири як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя та в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_7 , витребування спірного майна.
В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що 07 січня 1993 року між нею та ОСОБА_6 на території Канади було укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер. За час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру по АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано за чоловіком ОСОБА_6 . За її заявою приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. після смерті її чоловіка було заведено спадкову справу №47/2021. Вона є єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину. Діти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відмовились від спадщини в її користь. Після звернення до приватного нотаріуса та заведення спадкової справи, їй стало відомо, що до складу спадкового майна входить лише частка спірної квартири. Іншу частку квартири, її чоловік ОСОБА_11 , згідно договору дарування від 22 січня 2009 року, подарував відповідачці ОСОБА_2 .
Вважає, що спірна квартира придбана за час перебування у шлюбі, за спільні подружні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Шкільний ОСОБА_12 уклав оспорюваний договір дарування частки квартири без її згоди, а тому такий договір є недійсним. Постановою приватного нотаріуса Березій З.А. їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на частку спірної квартири як на частку подружжя у праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки факт належності такої частки до майна подружжя не встановлено.
Посилаючись на наведене та те, що їй та ОСОБА_13 на праві спільної сумісної власності належала спірна квартира, частка якої протиправно вибула із спільної власності, позивач просить: визнати квартиру за АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_14 , визнати за нею право власності на частку квартири як на частку у спільній сумісній власності подружжя та у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_14 , визнати недійсним договір дарування квартири та витребувати у ОСОБА_2 частку спірної квартири з внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_15 як її частки у спільній сумісній власності подружжя.
Одночасно, позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири за АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., за реєстровим номером 226.
Заяву мотивовано тим, що між сторонами спору має місце спір з приводу вказаного нерухомого майна. Позивач вважає, що їй та померлому чоловікові ОСОБА_16 належала спірна квартира на праві спільної сумісної власності, частка якої протиправно вибула із спільної власності, а тому вона змушена звернутись до суду для захисту своїх порушених прав. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, може ускладнити виконання рішення суду у даній справі, так як майно може бути відчужене новим власником.
Накладення арешту на спірну квартиру, що є предметом спору, в жодному разі не буде перешкоджати господарській чи будь-якій іншій діяльності осіб, не буде мати наслідком порушення прав інших осіб, відповідає та є співмірним заявленим позовним вимогам. Посилаючись на наведене, просить заяву задовольнити.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
В судове засідання сторони не викликались.
Суд, розглянувши заяву та матеріали позову, вважає, що заява позивача про забезпечення позову підлягає до задоволення.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

В силу вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 4, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року за № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18.

Судом встановлено, що ОСОБА_17 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 та просить визнати квартиру за АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_14 , визнати за нею право власності на частку квартири як на частку у спільній сумісній власності подружжя та у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_14 , визнати недійсним договір дарування квартири та витребувати у ОСОБА_2 спірне нерухоме майно з внесенням до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_15 як її частки у спільній сумісній власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що спірна квартира придбана за час перебування у шлюбі, за спільні подружні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Шкільний ОСОБА_12 уклав оспорюваний договір дарування частки квартири в користь ОСОБА_2 без її згоди, а тому такий договір є недійсним.

Отже, судом встановлено, що на даний час між сторонами справи існує спір щодо частки квартири за АДРЕСА_1 .

Предметом позову є вимоги про визнання недійсним договору дарування частки спірної квартири в корись ОСОБА_2 , визнання права власності на спірну квартиру тощо.

Згідно договору купівлі-продажу від 01 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., зареєстрованим в реєстрі № 5387 від 01 серпня 2008 року вбачається, що ОСОБА_11 придбав чотирикімнатну квартиру за АДРЕСА_1 .

22 січня 2009 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_2 частку спірної квартири, що підтверджується договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., зареєстрованим в реєстрі № 226 від 22 січня 2009 року.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №392035437 від 22 серпня 2024 року, квартира за АДРЕСА_1 належить по частки ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 січня 2009 року та ОСОБА_16 .

Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги те, що між сторонами спору існує спір з приводу спірної квартири, частка якої на праві власності зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 та на яку позивач просить визнати право власності, приймаючи до уваги те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви та накладення арешту на частку квартири за АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору дарування від 22 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишиним З.З., за реєстровим номером 226, шляхом заборони її відчуження.
При обранні заходу забезпечення позову суд бере до уваги, що накладення арешту на майно, що полягає в заборонні користування даним майном, є неспівмірним з заявленими позовними вимогами, так як передбачає, в тому числі, можливість заборони користування майном. Разом з тим, така правомочність власника не може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, та саме заборона відчуження зможе ефективно захистити права позивача.
Суд вважає, що саме такий захід забезпечення позову буде відповідати принципу співмірності вжитих заходів забезпечення позову заявленим позивачем вимогам.

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 149-154, 259, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, без самостійних вимог приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій Зінаїда Анатоліївна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин Зіновій Зіновійович про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити частково.
Вжити заходи забезпечення позову у цивільній справі №607/19895/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, без самостійних вимог приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій Зінаїда Анатоліївна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин Зіновій Зіновійович про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Накласти арешт на частку квартири за АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер - 20903903), яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору дарування від 22 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., за реєстровим номером 226, шляхом заборони її відчуження.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Копію ухвали негайно після її постановлення надіслати заявнику та відповідачу для відому, а також у відповідний відділ державної виконавчої служби, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та обтяжень.

Суд може скасувати заходи забезпечення позову за вмотивованим клопотання учасника справи у порядку вимог ст. 158 ЦПК України.

Строк пред`явлення ухвали до виконання 3 роки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення або складення повного тексу судового рішення.

Якщо ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, учасник справи має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена 16 вересня 2024 року.

Головуюча суддя І.М. Черніцька