Справа № 216/6988/23
провадження 2/216/1339/24
УХВАЛА

іменем України

14 лютого 2024 року місто Кривий Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Кузнецов Р.О., розглянувши цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

В провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

На підставі ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.10.2023 цивільну справу №216/6988/23 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги направлено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для подальшого розгляду за підсудністю.

13 лютого 2024 року на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи №216/6988/23 передано за підсудністю до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

У мотивувальній частині ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2024 зазначено:

«Як вбачається з позовної заяви та підтверджено матеріалами справи спір виник з приводу стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак майно щодо якого позивач просить стягнути заборгованість знаходиться у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Таким чином, з огляду на те, що майно не перебуває на території Соборного районну м. Дніпро то дана цивільна справа не підсудна Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська та була помилково направлена, а тому суд дійшов висновку, що дана заява підсудна Центрально-Міському районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.»

Разом з цим, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року, (справа №489/2055/19), зокрема, зазначено:

«Статтею 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такий висновок викладено в пункті 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Виконавець комунальної послуги це суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У даному випадку, згідно з позовною заявою, позивач ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» (виконавець комунальної послуги) звернулось до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 (фізичної особи - споживача послуг) про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, які відповідач отримав від позивача для власних потреб, оскільки є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, на позови про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги поширюються правила саме ч. 1 ст. 27 ЦПК України, яка передбачає, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, оскільки у цьому випадку право особи на нерухоме майно не оспорюється, предметом позову є зобов`язання, які випливають з надання послуг утримання будинків, споруд та прибудинкової території. Хоча у цій справі такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна, споживачем послуг виступає фізична особа відповідач, яка вчасно не оплатила вартість цих послуг, тим самим порушила права позивача.

Також, слід зазначити, що положеннями статті 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Згідно зі ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана

У Рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками КСУ вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Поряд з цим, ЄСПЛ зазначає, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія-97проти України», заява № 19164/04, п. 47, рішення у справі «Гожелік та інші проти Польщі», п. 65).

Суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (див., mutatis mutandis, рішення у справі Miragall Escolano and Others v. Spain, заява № 38366/97, § 37, ECHR 2001-I; та у справі «Звольський та Звольська проти Чеської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic), заява № 46129/99, § 51, ECHR 2002-IX).

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги слід повернути до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для виконання вимог ст.ст. 31, 32 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 28, 31, 32, 260-261, 353-354 ЦПК України суддя,

п о с т а н о в и в:

Цивільну справу №216/6988/23 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги повернути до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для виконання вимог ст.ст. 31, 32 ЦПК України.

Ухвала суду окремо від рішення суду оскарженню не підлягає.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ