Провадження № 22-ц/812/323/24 Суддя першої інстанції Кокорєв В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 березня 2024 року м. Миколаїв Справа № 489/3329/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кокорєва В.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 20 грудня 2023 року, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

26 червня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим 02 вересня 2021 року підписав заяву, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг.

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 23 000 грн.

В подальшому відповідач, ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 02 вересня 2021 року отримав картку типу: преміальна картка Platinum з кредитним лімітом до 100 000 грн.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 74,4% - для преміальних карток Platinum і т.і.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, у нього утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 15 квітня 2023 року склала 347 913.80 грн, з якої 286 150.58 грн заборгованість за кредитом; 61 763,22 - заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 02 вересня 2021 року, яка складається з: 286 150.58 грн заборгованість за кредитом; 61 763,22 заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 02 вересня 2021 року, яка станом на 15 квітня 2023 року складає 347 913.80 грн, з яких: 286 150.58 грн - заборгованість за кредитом (за простроченим тілом кредиту); 61 763.22 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом (за простроченими відсотками за користування кредитом).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 218.71 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що доказами, наданими Банком підтверджено, що між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг у зв`язку з чим Банк надав відповідачу кредитні кошти, які він зобов`язався повернути зі сплатою процентів за їх користування. При цьому заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, паспорт споживчого кредиту підписані особисто відповідачем, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про нарахування відсотків та їх розмір.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обговорення сторонами при укладенні договору всіх істотних умов з огляду на наявність витягу з тарифів обслуговування кредитних карток, паспорт споживчого кредиту та зазначення в Анкеті-Заяві про згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг.

Проте, як вбачається з Анкети-заяви сторони не погодили основних умов договору- предмет, не погодили сам факт укладення кредитного договору, суму (ліміт) кредиту строк на який надається позика. Також заява взагалі не містить умов щодо встановлення кредитного ліміту.

З наданих Тарифів обслуговування кредитних карт та Умов та Правил неможливо встановити якою датою вони датовані.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими витягами з Умов та Правил надання банківських послуг відповідач ознайомився і погодився, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування.

Роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення Банку.

Наданий позивачем паспорт споживчого кредиту також не містить інформації про предмет договору, оскільки з нього вбачається, що сторони не погоджували вид платіжної картки, ліміт кредиту та розмір процентів; у вказаній роздруківці зазначено інформацію щодо 7 видів платіжних карток та відповідно 7 можливих кредитних лімітів, 3 варіанти процентних ставок та 7 варіантів реальної процентної ставки процентів.

Також підписана відповідачем заява не містить умов про те, що паспорт споживчого кредиту є складовою договору банківського обслуговування. Крім того, паспорт кредиту підписано через три роки після підписання заяви.

Підписання паспорта споживчого кредиту, який містить узагальнену інформацію про умови кредитування щодо різних типів кредитних продуктів є передумовою укладення кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача і цей документ не є складовою укладеного договору.

Відсутні підстави вважати, що сторони погодили предмет договору - суму кредиту.

Паспорт споживчого кредиту не є належним та допустимим доказом.

Оскільки заява, яка підписана відповідачем, не містить посилання на конкретні умови кредитування, нарахування відсотків та порядок повернення кредиту, а тому саме по собі підписання відповідачем паспорта споживчого кредиту, який не є складовою частиною укладеного договору, без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг не підтверджує узгодження сторонами умов кредитування.

Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, неповно та не правильно досліджено обставини справи внаслідок чого зроблено неправомірний висновок про укладення кредитного договору та погодження істотних умов договору, зокрема суми кредиту та відповідно наявність підстав для задоволення позову.

Судом першої інстанції в якості доказу видачі кредитних коштів та наявність заборгованості у заявленому розмірі судом взято до уваги виписку по картковому рахунку та розрахунок заборгованості.

Такий висновок суду є неправомірним.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

Таким чином позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому розмірі, а судом винесено рішення та стягнуто з відповідача заборгованість за відсутності належних та допустимих доказів.

Суд першої інстанції вважав правомірним збільшення розміру кредитного ліміту на підставі пунктів 2.1.1.2.3,2.1.1.2.4 Умов та правил.

Проте судом не враховано що кредитний ліміт взагалі сторонами не погоджувався, кредитний договір не укладався.

Відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем Банк дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Оскаржуване судове рішення є невмотивованим та необґрунтованим оскільки висновок суду про погодження відповідача з розміром процентів не підтверджується матеріалами справи.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, проте повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. З огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 02 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг, де своїм підписом зазначив, що підписанням цієї Заяви приєднується до розділу «Загальні положення», підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції чинній на дату підписання цієї Заяви, які разом становлять Договір банківського рахунку, приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому Договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати.

В зазначеній заяві визначені істотні умови укладеного сторонами договору, зокрема, строк кредитування 12 місяців з пролонгацією (пункт 1.2 ), процентна ставка, відсотків річних 36.0 % (пункт 1.3), процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків річних 72%, порядок повернення кредиту шляхом внесення клієнтом коштів у розмірі мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (пункт 1.4), наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за Договором (пункт 1.5).

На виконання умов цього договору відповідачу було видано кредитну картку «Visa Platinum» із встановленим кредитним лімітом у розмірі 15 000 грн, який в подальшому було збільшено до 23 000 грн, 25 000 грн та терміном дії до серпня 2024 року.

З наданої позивачем виписки з банківського рахунку відповідача встановлено, що ОСОБА_1 за період з 05 травня 2021 року по 04 квітня 2023 року користувався грошима, розраховуючись за допомогою отриманої кредитної картки.

Відповідно до розрахунку наданого Банком, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 15 квітня 2023 року утворилася заборгованість в сумі 347 913.80 грн, з яких: 286 150.58 грн - заборгованість за кредитом (за простроченим тілом кредиту); 61 763.22 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом (за простроченими відсотками за користування кредитом).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

З укладеного між сторонами письмового Договору банківського рахунку, викладеного в заяві від 02 вересня 2021 року, встановлено, що сторони узгодили річну базову процентну ставку у розмірі 36.0%, встановлення розміру лімітних коштів на кредитній картці, строк кредитування, порядок повернення кредиту, відповідальність за порушення умов договору, зокрема, при невиконання зобов`язань щодо повернення кредиту, відсотків річних передбачена процентна ставка у розмірі 72%.

Отже з огляду на зміст підписаної заяви, сторони узгодили між собою умови надання кредиту, які як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку позичальника, відповідач не виконував в повному обсязі, а саме несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував заборгованість за договором.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки повно та всебічно з`ясував обставини справи, права та обов`язки сторін в даних правовідносинах, надав належну правову оцінки зібраним у справі доказам та застосуванню до них відповідних норм матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач помилково зазначає, що сторони підписавши заяву разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами уклали договір про надання банківських послуг, оскільки за обставинами справи та в матеріалах справи сторони уклали іншій договір та позичальник знайомився з розділами заяву, що разом становлять договір банківського рахунку.

Також є безпідставним посилання в апеляційній скарзі, що в анкеті-заяві сторони не погодили основних умов договору- предмет, не погодили сам факт укладення кредитного договору, суму (ліміт) кредиту строк на який надається позика, умови щодо встановлення кредитного ліміту, оскільки в матеріалах справи взагалі відсутня анкета-заява, а перелічені умови кредитування, зокрема й тарифи, зазначені в «Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг», яка датована 02 вересня 2021 року та підписана відповідачем, отже саме з умовами кредитування, викладеними в цій заяві був ознайомлений ОСОБА_1 .

З паспортом споживчого кредиту відповідач був ознайомлений 02 вересня 2021 року, а тому доводи апеляційної скарги те, що паспорт споживчого кредиту підписано відповідачем через три роки після підписання заяви, не відповідають матеріалам справи. Крім того, паспорт споживчого кредиту не є складовою кредитного договору, оскільки зміст паспорту споживчого кредиту носить ознайомчий характер і не підтверджує погодження конкретних умов кредитування.

Паспорт споживчого кредиту є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, при цьому відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19.

Отже наданий Банком паспорт споживчого кредиту, підписаний 02 вересня 2021 року, є не чим іншим, як інформацією для ознайомлення ОСОБА_1 з умовами кредитування АТ КБ «ПриватБанк».

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішення не робив висновків, що паспорт споживчого кредиту є складовою укладеного між сторонами договору, а зазначив, що відповідач був ознайомлений з умовами кредитування, що викладені в паспорті споживчого кредиту. Проте узгоджені умови кредитування викладені в заяві від 02 вересня 2021 року.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги як доказ видачі кредитних коштів та наявність заборгованості у заявленому розмірі виписку по картковому рахунку є неприйнятними, оскільки банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів на конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами заборгованості за кредитними договорами.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16ц.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 березня 2024 року.