Провадження № 22-ц/812/555/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 травня 2024 року м. Миколаїв

справа № 478/3072/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, третя особа: Національна поліція України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 05 лютого 2024 року під головуванням судді Притуляк І.О., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначала, що з 12 червня 1978 року працювала в органах внутрішніх справ та з 01 грудня 2013 року займала посаду старшого діловода управління матеріального забезпечення ГУНП в Миколаївській області. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та активними бойовими діями у м. Миколаєві та Миколаївській області, 15 березня 2022 року вона була змушена виїхати за кордон до Польщі де отримала статус біженця. З вказаного періоду позивач написала заяву про надання щорічної відпустки на 24 календарних дні та оскільки повертатися було ще небезпечно вона надсилала засобами електронного зв`язку заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати та продовжувала перебування у відпустці. У липні 2022 року на питання працівника відділу ОСОБА_2 через месенджер «Телеграм» чи буде вона продовжувати термін відпустки, позивач пояснила, що в м. Миколаєві ще небезпечно та повернутись із-за кордону вона не може, тому 16 червня 2022 року подала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 25 червня 2022 року по 24 липня 2022 року. 25 липня 2022 року у зв`язку з неможливістю повернутись в Україну вона повторно написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, право на отримання якої було передбачено ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 26 серпня 2022 року ОСОБА_1 повідомили, що її звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 15 серпня 2022 року.

Позивач вважає звільнення незаконним та протиправним, оскільки факт її відсутності на робочому місці без поважних причин (прогул) підтверджено не було, повернутись на роботу вона не мала можливості, оскільки це загрожувало здоров`ю та життю їй та її родині, про що вона неодноразово повідомляла свого керівника та службових осіб відділу Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Миколаївській області та писала заяви про надання відпусток.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ №566 о/с від 15 серпня 2022 року про її звільнення; поновити її на посаді діловода управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Миколаївській області з 15 серпня 2022 року та стягнути з ГУНП в Миколаївській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дня звільнення 15 серпня 2022 року по день поновлення на роботі.

Одночасно просила поновити їй строк звернення до суду, посилаючись на те, що до 26 листопада 2022 року перебувала за межами України, а після повернення до м.Миколаєва вона неодноразово зверталася до відповідача з метою отримання наказу про звільнення, з яким її було ознайомлено лише 16 січня 2023 року. У лютому 2023 року вона звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ГУНП в Миколаївській області про скасування наказу про звільнення та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2023 року їй було відмовлено у відкритті провадження, оскільки вказаний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Також зазначала, що постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у період з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України було установлено карантин, строк дії якого продовжувався та діяв на час звернення до суду з позовом, а відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У відзиві на позовну заяву ГУНП в Миколаївській області просило відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначало, що позивач пропустила місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП. Вважають, що позивачку правомірно звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП, оскільки вона достеменно була обізнана про свій обов`язок вийти на роботу 01.08.2022 року, але у період з 01.08.2022 року по 31.08.2022 року від неї не надходило будь-яких заяв про надання відпустки без збереження заробітної плати, а скріншоти, які доводять переписку із співробітниками, жодним чином не доводять обставин звернення до адміністрації.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2024 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ №566 о/с від 15 серпня 2022 року по ГУНП в Миколаївській області про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді діловода управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Миколаївській області з 15 серпня 2022 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 127 557 грн 00 коп. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів) та 2684 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ГУНП в Миколаївській області посилаючись на незаконність рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2024 року, просило його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначав, що відсутні об`єктивні, незалежні від волі працівника обставини, які б завадили ОСОБА_1 з`явитися 01 серпня 2022 року на роботу, а суд зробив помилковий висновок про відсутність вини працівника в порушенні трудової дисципліни, не надав належної оцінки актам відсутності на роботі від 01.08, 02.08. 03.08 2022 року, не звернув уваги на письмове повідомлення ОСОБА_1 у месенджері «Вайбер», що вона не збирається повертатися до м. Миколаєва, не зважаючи на те, що роботодавець не буде більше погоджувати відпустки, та дійшов хибного висновку, що відповідач не надав доказів відсутності ОСОБА_1 01 - 03 серпня 2022 року на робочому місці без поважних причин. Крім того, відповідач не погоджується із висновком суду про те, що вини працівника у невиході на роботу 01-03 серпня 2022 року немає, бо роботодавцем не було зареєстровано та розглянуто її заяву від 01 серпня 2022 року про надання їй відпустки з 01.08.2022 до 31.08.2022 року. Так факт проведення чи не проведення реєстрації заяви ОСОБА_1 в книзі вхідної кореспонденції жодним чином не доводить того чи була проведеною процедура узгодження надання відпустки між працівником та роботодавцем у відповідності до ст. 24 Закону України «Про відпустки». За ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надати відпустку на прохання працівника є правом, а не обов`язком роботодавця, а тому без видання наказу про відпустку ОСОБА_1 не мала права її використовувати самостійно. Суд першої інстанції не застосував до спірних відносин ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», помилково вважаючи, що вона не регулює спірних відносин, які виникли 01 серпня 2022 року та зробив неправильний висновок про те, що роботодавець повинен був в обов`язковому випадку задовольнити заяву позивачки. Так на момент звернення з заявою 01.08.2022 року ОСОБА_1 вже використала 101 день відпустки без збереження заробітної плати, а тому роботодавець не мав обов`язку на надання відпустки. Суд не надав оцінки показанням свідка ОСОБА_3 , що надіслана у месенджер «Вайбер» позивачкою заява про надання відпустки від 01 серпня 2022 року була розглянутою та не погодженою керівництвом. Отже є доведеним факт, що ОСОБА_1 не з`явившись на роботу 01.08.2022 року не узгодивши з роботодавцем надання відпустки від 01.08.2022 року почала її використовувати без належних підстав, що є відсутністю на роботі без поважних причин (прогулом). Крім того апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачка може використовувати своє право на судовий захист без обмеження строку у зв`язку з карантинними заходами по хворобі COVID-19, які фактично не впливали тривалий час ані на вільне пересування позивачки, ані на її права на судовий захист.

не впливали тривалий час ані на вільне пересування позивачки, ані на її право на судовий захист.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Корейко Т.В. - просила залишити апеляційну скаргу ГУНИ в Миколаївській області без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2024 року без змін. Зазначала, що ОСОБА_1 діяла у відповідності до норм чинного законодавства, керуючись тим, що відпустка без збереження заробітної плати без обмеження строку передбачена ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Також вказувала, що відповідач неправильно трактує норми законодавства щодо застосування строків на оскарження наказу про звільнення, так нормою ст. 233 КЗпП України на час дії карантину продовжуються автоматично.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ГУНП в Миколаївській області та Національної поліції України - Білецька О.В. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Коренко Т.В. - вважала апеляційну скаргу необґрунтованою, в зв`язку із чим просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18).

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом).

Законодавством не визначено перелік поважних причин відсутності на роботі, тому, вирішуючи це питання щодо працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази із числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника.

Разом із цим відповідно до сталої судової практики у такій категорії спорів, причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази (постанови Верховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21, від 27 листопада 2023 року у справі № 486/78/23, від 05 жовтня 2023 року у справі № 671/2022/22, від 20 вересня 2023 року у справі № 309/399/22.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно наказу №268 о/с від 26.09.2016 року працювала на посаді діловода управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Миколаївській області (т. 1 а.с. 75).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації за заявою позивачки на період з 14.03.2022 року по 06.04.2022 року їй була надана щорічна відпустка (наказ №230 о/с від 14.03.2022 року) та 16 березня 2022 року вона виїхала до Республіки Польша. Під час перебування ОСОБА_1 у Республіці Польша наказами №335 о/с від 25.04.2022 року та №395 о/с від 23.05.2022 року їй було надано відпустку на період з 15.04.2022 року до 24.05.2022 року відповідно до ч. 3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136-ІХ (далі Закон № 2136-ІХ). Наказом №406 о/с від 30.05.2022 року ОСОБА_4 було надано відпустку на період з 25.05.2022 року по 24.06.2022 року відповідно до ч.3 ст.12 Закону № 2136-ІХ. Наказом №477 о/с від 27.06.2022 року позивачці було надано відпустку на період з 25.06.2022 року по 24.07.2022 року, відповідно до ч.3ст.12 Закону № 2136-ІХ. Наказом №534 о/с від 25.07.2022 року ОСОБА_4 було надано щорічну додаткову відпустку за ненормований робочий день, відповідно до п.п.3.1.4 розділу II Колективного договору та п.2 ч.І ст.8 Закону України «Про відпустки» на період з 25.07.2022 року по 31.07.2022 року (т. 1 а.с. 90-95).

Про надання вказаних відпусток позивачка подавала особисті заяви в електронному вигляді у месенджер працівника управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Миколаївській області (далі - УЛМТЗ), які після роздрукування передавались керівнику УЛМТЗ для подальшого опрацювання, що не суперечить положенням ст.7 Закону № 2136-ІХ.

Також судом було встановлено, що 01.08.2022 року у месенджер ОСОБА_5 , яка станом на липень-серпень 2022 року працювала на посаді старшого інспектора з особливих доручень сектору пожежної безпеки УЛМТЗ ГУНП у Миколаївській області, та з урахуванням покладених на неї обов`язків здійснювала ведення табелю обліку робочого часу та комунікувала з працівниками, які перебували за межами України, з питань трудових відносин, позивачка в черговий раз направила заяву про надання відпустки за власний рахунок.

Наказом №566 о/с від 15.08.2022 року ОСОБА_4 було звільнено з посади діловода управління логістики та матеріально-технічного забезпечення з 15.08.2022 року на підставі п.4 ч.І ст.40 КЗпП України (за прогул без поважних причин) (т. 1 а.с. 80).

Наказ про звільнення було винесено на підставі актів про відсутність ОСОБА_4 на робочому місці протягом часу з 09-00 години до 17-00 години 01.08.2022 року, 02.08.2022 року та 03.08.2022 року та Доповідної записки начальника УЛМТЗ ГУНП ОСОБА_6 від 03.08.2022 року (т. 1 а.с. 81-89).

Позивач не заперечувала своєї відсутності на роботі у зазначений у наказі про звільнення період, посилаючись на те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації вона починаючи з 15 березня 2022 року по 26 листопада 2022 року перебувала за кордоном та не поверталась на своє робоче місце у м. Миколаїв, оскільки це загрожувало здоров`ю і життю її та її родини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що подана ОСОБА_4 заява про надання їй з 01.08.2022 року до 31.08.2022 року відпустки за власний рахунок не була розглянута роботодавцем в установленому законом порядку та з врахуванням того, що будь-яких повідомлень у електронній формі протягом 01-03 серпня 2022 року їй не надходило, могла об`єктивно вважати, що їй було надано відпустку. За такого суд дійшов висновку, що при розгляді справи не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність ОСОБА_4 протягом 01-03 серпня 2022 року на робочому місці без поважних причин, а тому факт допущення нею прогулу не доведено. Крім того, при винесені спірного наказу відповідачем було порушено положення ст.149 КЗпП України, оскільки ОСОБА_4 не запропоновано надати письмові пояснення.

Проте колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим.

Так, відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (пункт 2 Глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України).

Відповідно до частин другої - четвертої статті 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (в редакції, чинній з 19.07.2022 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин сторін) у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки". У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Отже, надання протягом періоду дії воєнного стану працівнику, який виїхав за межі території України, відпустки без збереження заробітної плати, якщо працівником вже було використано 90 днів такої відпустки, є правом, а не обов`язком роботодавця.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2023 року у справі № 568/487/22 зазначено, що виходячи із положень статті 84 КЗпП України, статті 26 Закону України "Про відпустки" та частини третьої статті 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" відпустка без збереження заробітної плати надається за погодженням сторін (працівника і роботодавця).

З наказів про надання позивачці відпусток слідує, що за період з 15 квітня по 24 липня 2022 року ОСОБА_4 відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» було надано відпустки загальною тривалістю 101 календарний день (тобто без врахування наданої їй щорічної відпустки та додаткової відпустки за ненормований робочий час).

З пояснень допитаної судом першої інстанції свідка ОСОБА_5 слідує, що десь за тиждень до закінчення наданої ОСОБА_4 відпустки вона за дорученням керівництва направила позивачці повідомлення, що відпустку їй не будуть більше продовжувати, а тому необхідно буде вийти на роботу. Також свідок пояснила, що 01 серпня 2022 року ОСОБА_4 не вийшла на роботу, а згодом на телеграм-канал від неї надійшла заява про надання їй з 01.08.2022 року до 31.08.2022 року відпустки за власний рахунок, яку ОСОБА_7 роздрукувала та передала керівнику відділу УЛМТЗ ГУНП у Миколаївській області ОСОБА_6 .

Викладені обставини підтверджуються змістом наданого позивачкою скриншоту її листування із ОСОБА_8 , де 22 липня 2022 року остання повідомляє ОСОБА_1 , що їй буде відмовлено керівництвом у наданні наступної відпустки. Наступне повідомлення від ОСОБА_5 датується 01 серпнем, де вона запитує у позивачки де вона, оскільки повинна була вийти у цей день на роботу. Також з цього листування вбачається, що заява про надання відпустки за власний рахунок в період з 01.08.2022 року до 31.08.2022 року була надіслана позивачкою вже після отримання від ОСОБА_5 об 11 год. 48 хв. попередження про можливість звільнення (т. 1 а.с. 35-37).

Також з вказаного листування вбачається, що 26 серпня 2022 року позивачці був направлений витяг з наказу про її звільнення з 15 серпня 2022 року за п. 4 ст. 40 КЗпП (т. 1 а.с. 45)

З огляду на викладене факт відсутності позивачки на роботі 01, 02 і 03 серпня 2022 року відповідачем доведений та позивачкою визнавався, тоді як поважність причин відсутності на роботі в цей період ОСОБА_1 не довела.

При цьому колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачка, не отримавши від відповідача повідомлення про те, що їй відмовлено у наданні відпустки з 01 серпня 2022 року, могла обєктивно вважати, що їй було надано відпустку, оскільки самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом відпустки не може вважатись поважною причиною відсутності на роботі.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що за встановлених обставин відповідач мав підстави для звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 КЗпП, оскільки її дії щодо невиходу на роботу носили суб`єктивний, залежний від її волі характер.

Викладені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у постановах від 16 лютого 2024 року у справі №№ 683/1745/22, від 03 квітня 2024 року у справі № 420/645/23.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17, від 29 червня 2022 року у справі № 569/22159/19, від 21 вересня 2023 року у справі № 639/2672/22, від 20 листопада 2023 року у справі № 564/2853/21, від 16 лютого 2024 року у справі № 683/1745/22.

Отже, відсутні підстави для задовлення позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, рішення суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то сплачений відповідачем судовий збір за апеляційну скаргу у розмірі 4 107 грн 32 коп. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, третя особа: Національна поліція України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Миколаївській області судовий збір за апеляційну скаргу у розмірі 4107грн32коп. (чотири тисячі сто сім гривень тридцять дві копійки) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

______________________________________________

Повний текст постанови складено 10 травня 2024 року.