КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/2856/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терновий Руслан Богданович, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на користь ОСОБА_2 за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDN8943 від 25.01.2013 року три проценти річних з суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період від 15.06.2017 року до 21.10.2019 року у розмірі 3 530, 14 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період від 22.10.2018 року до 21.10.2019 року, що складає 13 706 701, 37 грн, за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року три проценти річних з суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період від 15.06.2017 року до 21.10.2019 року у розмірі 5 523, 66 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період від 22.10.2018 року до 21.10.2019 року, що складає 21 447 094, 94 грн, за банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року три проценти річних з суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період з 15.06.2017 року до 21.10.2019 року у розмірі 1 247, 34 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період від 22.10.2018 року до 21.10.2019 року, що складає 4 843 125, 86 грн.

В обґрунтування поданого позову зазначено, що 25.01.2013 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDN8943, сума вкладу за яким становить 50 000 доларів США, строк вкладу складає 365 днів, процентна ставка становить 6 % річних.

27.12.2013 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD200, сума вкладу за яким становить 78 235, 80 доларів США, строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 8 % річних.

29.01.2014 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD100, сума вкладу за яким становить 17 667, 00 доларів США, строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 7 % річних.

07.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з повідомленням про небажання продовжувати строк дії вказаних депозитних договорів та просив повернути кошти з відсотками на його банківський рахунок.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року (справа №757/37279/17-ц), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2018 року та постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11.04.2019 року, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково, розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 25 січня 2013 року №SAMDN8943 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 50 000 доларів США, відсотки у розмірі 12 111, 99 доларів США; розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 27 грудня 2013 року №SAMDNWFD200 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 78 235, 80 доларів США, відсотки у розмірі 19 022, 37 доларів США; розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 27 грудня 2013 року №SAMDNWFD100 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 17 667 доларів США, відсотки у розмірі 3 750, 60 доларів США.

Вказує, що зазначене рішення суду не виконане та грошові кошти відповідачем не сплачені, виконавчий лист №757/37279/17-ц, виданий 09.01.2019 року, знаходиться на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України.

Вважає, що оскільки він звернувся 07.06.2017 року до АТ КБ «ПриватБанк» з повідомленням-вимогою про розірвання депозитних договорів, проте вказана вимога не була виконана відповідачем протягом семи днів з моменту її отримання, то з відповідача підлягає стягненню майнова відповідальність у вигляді трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання з повернення грошових коштів за період від 15.06.2017 року по 21.10.2019 року, а також пеня відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачі» у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення за період від 22.10.2018 року до 21.10.2019 року, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

25.11.2019 року від представника позивача надійшла заява про заміну сторони у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2019 року заяву про заміну сторони у справі задоволено та залучено до участі в справі як правонаступника - позивача ОСОБА_3 .

22.10.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.10.2021 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №320/5115/17-ц за позовом фізичної особи до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів, 3% річних, неустойки (пені) за договором банківського вкладу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року провадження у справі поновлено.

06.07.2022 року від представника позивача надійшла заява про заміну сторони у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2022 року заяву про заміну сторони у справі задоволено та залучено до участі в справі як правонаступника позивача ОСОБА_1 .

17.08.2022 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDN8943 від 25.01.2013 року три проценти річних з суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період від 05.12.2018 до 12.11.2020 року у розмірі 2 913, 70 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період від 22.10.2018 року до 05.12.2018 року, що складає 2 468 380, 50 грн, за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року три проценти річних з суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період від 05.12.2018 до 12.11.2020 року у розмірі 4 559, 11 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період від 22.10.2018 року до 05.12.2018 року, що складає 3 862 314, 46 грн, за банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року три проценти річних з суми боргу за прострочення виконання зобов`язання за період від 05.12.2018 до 12.11.2020 року у розмірі 1 029, 53 доларів США та пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожен день прострочення за період від 22.10.2018 року до 05.12.2018 року, що складає 872 177, 57 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терновий Р.Б., з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга обґрунтована тим, що з висновків Верховного Суду випливає, що суд, здійснюючи процесуальне правонаступництво, має перевірити наявність дійсної вимоги за правочином на момент такого переходу прав від первісного кредитора до нового, і лише встановивши, що передана вимога є дійсною, замінювати у справі позивача його правонаступником. У разі встановлення відсутності дійсної вимоги за правочином суд повинен відмовити у заміні позивача його правонаступником.

Крім того, на думку апелянта, суд помилково вважав, що на дату укладення договору відступлення права вимоги від 23.06.2022 року зобов?язальні відносини між ОСОБА_4 , як правонаступником ОСОБА_2 , та Банком відсутні і тому ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 за вказаним договором відступлення недійсні вимоги.

Однак, апелянт вважає, що суд неправильно тлумачить поняття «зобов?язання» і «зобов?язальні відносини» та зміст договору про відступлення права вимоги від 23.06.2022 року, а також помиляється у застосуванні норм матеріального права в частині підстав виникнення і припинення зобов?язання.

Вказує, що право вимоги на сплату боржником кредиторові вказаних складових майнової відповідальності безумовно підлягає передачі первісним кредитором новому кредитору за відповідним правочином.

За таких обставин, суд першої інстанції, не визнаючи дійсність переданої за договором про відступлення права вимоги від 23.06.2022 року, право вимоги нового кредитора ОСОБА_1 на отримання будь-яких сум (відсотків, пені, штрафу, трьох відсотків річних, інфляційних втрат тощо), які можуть бути нараховані і/або стягнуті (сплачені) за згаданими депозитними договорами, у тому числі, але не виключно, в межах справи №757/56433/19, про що прямо вказано у пункті 1.1. договору відступлення, припустився неправильного застосування вищенаведених норм матеріального прав.

Слід звернути увагу суду апеляційної інстанції, що висновки суду першої інстанції є певною мірою суперечливими.

Так суд, вказуючи, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку Банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов?язань згідно зі статтею 625 ЦК України, одночасно вважає, що складові такої відповідальності не можуть бути предметом договору цесії (відступлення права вимоги). Так само як зазначалося вище, суд, здійснюючи процесуальне правонаступництво, що апріорі має підтверджувати встановлення дійсності переданої первісним кредитором вимоги новому кредитору, водночас вважає, що попередній кредитор передав право недійсної вимоги (неіснуючого боргу) саме в розумінні розміру такого боргу новому кредитору

Проте розмір боргу було зафіксовано у переданих новому кредитору матеріалах даної цивільної справи (заявах по суті справи), який пред?явлений до стягнення з Банку.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних з суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки між ними відсутні будь-які зобов`язальні відносини щодо договорів банківських вкладів №SAMDN8943 від 25.01.2013 року, №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року, №SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 25.01.2013 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDN8943, сума вкладу за яким становить 50 000 доларів США, строк вкладу складає 365 днів, процентна ставка становить 6 % річних.

27.12.2013 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD200, сума вкладу за яким становить 78 235, 80 доларів США, строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 8 % річних.

29.01.2014 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD100, сума вкладу за яким становить 17 667, 00 доларів США, строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 7 % річних.

07.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з повідомленням про небажання продовжувати строк дії вказаних депозитних договорів та просив повернути кошти з відсотками на його банківський рахунок.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року (справа №757/37279/17-ц), залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2018 року та постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11.04.2019 року, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково, розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 25 січня 2013 року №SAMDN8943 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 50 000 доларів США, відсотки у розмірі 12 111, 99 доларів США; розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 27 грудня 2013 року №SAMDNWFD200 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 78 235, 80 доларів США, відсотки у розмірі 19 022, 37 доларів США; розірвано договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 27 грудня 2013 року №SAMDNWFD100 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 17 667, 00 доларів США, відсотки у розмірі 3 750, 60 доларів США.

Встановлено, що 09.01.2019 року на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року (справа №757/37279/17-ц) видано виконавчий лист (а.с.45, т.1).

16.09.2019 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Мухиріним С. В. відкрито виконавче провадження №60075743 щодо примусового виконання виконавчого листа №757/37279/17-ц, виданого 09.01.2019 року.

За ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Так як стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).

Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також враховує, що грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті - доларах США, тому при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду та підтверджується таким.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України.

Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить.

Як вірно зроблено висновок судом першої інстанції, гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті.

Такий висновок зроблено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) та №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Проте, як вбачається з договору відступлення права вимоги від 07.11.2019 року, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_2 право вимоги на отримання: суми вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDN8943 від 25.01.2013 року в розмірі 50 000 доларів США, відсотків у розмірі 12 111, 99 доларів США; суми вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року в розмірі 78 235, 80 доларів США, відсотків у розмірі 19 022, 37 доларів США; суми вкладу за договором банківського вкладу «Стандарт» №SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року в розмірі 17 667 доларів США, відсотків у розмірі 3 750, 60 доларів США, стягнутих з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 16.07.2018 року у справі №757/37279/17-ц, а також будь-яких сум (відсотків, пені, штрафу, трьох відсотків річних, інфляційних втрат тощо), які можуть бути нараховані і/або стягнуті (сплачені) за договорами банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDN8943 від 25.01.2013 року, №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року, №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року, укладеними між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, але не виключно, в межах справи №757/56433/19-ц, за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, яка перебуває у провадженні Печерського районного суду м. Києва.

Згідно договору відступлення права вимоги від 23.06.2022 року ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 , прийняв право вимоги на отримання будь-яких сум (відсотків, пені, штрафу, трьох відсотків річних, інфляційних втрат тощо), які можуть бути нараховані і/або стягнуті (сплачені) за договорами банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDN8943 від 25.01.2013 року, №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року, №SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року, укладеними між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, але не виключно, в межах справи №757/56433/19-ц, за позовом ОСОБА_2 (заміненого на ОСОБА_3 ) до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, яка перебуває у провадженні Печерського районного суду м. Києва.

Частиною 1 ст.202 Цивільного кодексу України врегульовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 ЦК України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Таким чином, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21).

За статтею 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-459цс17 зроблено правовий висновок про те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Так, судовим рішенням від 16.07.2018 року у справі №757/37279/17-ц за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що заборгованість за сумою вкладів та процентів становить: за договорами №SAMDN8943 від 25.01.2013 року в розмірі 50000 доларів США, відсотки у розмірі 12111,99 доларів США; №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року в розмірі 78 235, 80 доларів США, відсотки у розмірі 19 022, 37 доларів США; №SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року в розмірі 17 667, 00 доларів США, відсотки у розмірі 3 750, 60 доларів США. При цьому, саме ця сума була стягнута у межах виконавчого провадження №60075743 з виконання рішення суду у справі №757/37279/17-ц.

Постановою від 10.03.2021 року виконавче провадження №60075743 з примусового виконання рішення суду 16.07.2018 року у справі №757/37279/17-ц (виконавчий лист №757/37279/17-ц) від 09.01.2019 року, було закінчено у зв`язку з повним виконанням рішення суду.

Крім того, вказаним рішенням від 16.07.2018 року у справі №757/37279/17-ц було розірвано депозитні договори №SAMDN8943 від 25.01.2013 року, №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року, SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року.

Отже, станом на 10.03.2021 року рішення від 16.07.2018 року у справі №757/37279/17-ц повність виконано, кошти за депозитними вкладами виплачено стягувачу у виконавчому провадженні - ОСОБА_3 , а договори є розірваними, а тому є відсутніми будь-які зобов`язальні відносини між ОСОБА_3 , як правонаступником ОСОБА_2 , та АТ КБ «ПриватБанк».

23.06.2022 року ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги на користь ОСОБА_1 щодо отримання будь-яких сум (відсотків, пені, штрафу, трьох відсотків річних, інфляційних втрат тощо), які можуть бути нараховані і/або стягнуті (сплачені) за договорами банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDN8943 від 25.01.2013 року, №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року, №SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року, укладеними між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, але не виключно, в межах справи №757/56433/19-ц, за позовом ОСОБА_2 (заміненого на ОСОБА_3 ) до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, яка перебуває у провадженні Печерського районного суду м. Києва.

Проте, як було вже зазначено вище, станом на укладення договору відступлення права вимоги від 23.06.2022 року були відсутніми зобов`язальні відносини між ОСОБА_3 , як правонаступником ОСОБА_2 , та АТ КБ «ПриватБанк».

Так, за відступленою вимогою новий кредитор набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання, однак станом на укладення договору відступлення права вимоги від 23.06.2022 року у відповідача відсутні будь-які зобов`язання перед первісним кредитором. Фактично, укладаючи даний договір, ОСОБА_3 передала право вимоги за рішенням суду №757/56433/19-ц, що вбачається із самого договору, яке ще не було ухвалено, а тому попередній кредитор передав право недійсної вимоги (неіснуючого боргу) саме в розумінні розміру такого боргу новому кредитору.

При цьому, суд наголошує, що заміна кредитора у зобов`язанні можлива на будь-якій стадії судового розгляду, а також на стадії виконання судового рішення.

Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просить стягнути кошти, а саме 3 % річних з суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, стягнутого за рішенням суду у справі №757/37279/17-ц, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили - 05.12.2018 року.

Проте у даній справі заміна кредитора на ОСОБА_1 відбулась уже після повного виконання рішення суду у справі №757/37279/17-ц, а отже на час заміни кредитора були відсутні будь-які зобов`язальні відносини між ОСОБА_3 , як правонаступником ОСОБА_2 , та АТ КБ «ПриватБанк», в тому числі щодо виконання рішення суду.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних з суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки між ними відсутні будь-які зобов`язальні відносини щодо договорів банківських вкладів №SAMDN8943 від 25.01.2013 року, №SAMDNWFD200 від 27.12.2013 року, №SAMDNWFD100 від 29.01.2014 року.

Проте, щодо можливості застосування до вказаних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів» та нарахування пені на підставі ч.4 статті 10 цього Закону, то судом вірно зазначено, що правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Законами України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про банки і банківську діяльність», «Про захист прав споживачів».

За преамбулою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Відповідно до пп.7.1.1. п. 7.1. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах 1-2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У п. 1 ч. 3 ст. 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Згідно положень ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5);споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За ч.2 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Таким чином, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах слабкої сторони, якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

За ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Таким чином, пеня, передбачена ч.4 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Проте, після ухвалення судового рішення Печерський районний судом м. Києва від 16.07.2018 року (справа №757/37279/17-ц), яке набрало законної сили 05 грудня 2018 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, вкладником та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.

Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст.625 ЦК України у разі його невиконання.

Отже, з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч.2 ст.77 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Як вірно зазначено судом, процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом вірно наголошено на тому, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терновий Руслан Богданович залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: