Справа № 305/1427/16-ц
Провадження по справі 2/305/3/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2024 Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчука В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Шемоти М.І.

представника позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Рахівська міська рада про поділ майна та визначення порядку користування земельними ділянками, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Рахівська міська рада про розподіл спільного часткового нерухомого майна, припинення права на частку в спільному частковому нерухомому майні, встановлення порядку користування земельною ділянкою шляхом визначення часток співвласників земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Рахівська міська рада про поділ майна та визначення порядку користування земельними ділянками. Позов мотивував тим, що він та відповідачка являються рідними братом та сестрою. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати - ОСОБА_4 . Жодного заповітного розпорядження на випадок своєї смерті остання не залишила. Вони успадкували майно як спадкоємці першої черги спадкування за законом і їм видано свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до якого вони стали співвласниками в рівних частках житлового будинку АДРЕСА_1 . Ставши співвласниками житлового будинку він та відповідачка стали співвласниками земельної ділянки площею 0,10 га, виділеної для обслуговування вказаного будинку. Земельна ділянка перейшла у спільну сумісну власність сторін Рішенням Рахівської міської ради №196 від 30 квітня 2007 року їм надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки. ОСОБА_4 (мати сторін) за життя мала у власності ще один житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_2 . Факт наявності даного будинку підтверджується довідкою КП "БТІ" Рахівської районної ради №399 від 29.05.2008 року. Цей будинок ОСОБА_4 успадкувала від громадянки ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 серпня 1992 року. Тим же свідоцтвом стверджено, що будинок розташований на земельній ділянці площею 25000 кв.м, отже зазначена земельна ділянка включена в обсяг спадкового майна. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Рахівської ДНК Кицка М.М. від 17.12.2014 ОСОБА_2 набув права власності на 1/2 частки вказаного житлового будинку з надвірними господарськими спорудами. Отже, після смерті ОСОБА_4 залишилися два спадкові будинки - АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Відповідачка ОСОБА_3 вказане спадкове майно прийняла також. До позивача та відповідачки відповідно перейшло право власності на земельні ділянки, на яких розташовані зазначені будинки. Висновком експерта №52/11/4/12 від 18.06.2012 стверджено, що реальний розподіл житлових будинків відповідно до визначених ідеальних часток є неможливим відповідно до ДБН. Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом №1984 від 06.08.1992 року встановлено, що ОСОБА_4 отримала у спадщину житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 27,63 кв.м з прилеглими до нього надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці 25000 кв.м. Згідно з актом погодження меж земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_4 останній було передано земельну ділянку у приватну власність площею 0,10 га, для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_3 . Це дворогосподарство межує з дворогосподарством, яке належить позивачу. Добросусідські відносини між сторонами неможливі через їх тривалі неприязні відносини, постійні суперечки та конфлікти, що виникають з приводу користування майном. Виходячи з конкретних обставин, з урахуванням норм ЦК, логічним є такий порядок користування майном: житловий будинок АДРЕСА_3 слід залишити у власності ОСОБА_2 , припинивши право власності ОСОБА_3 на її частку у вказаному житловому будинку та прилеглій до нього земельній ділянці, залишивши їй у власності в цілому житловий будинок АДРЕСА_2 . Питання виплати компенсації за відступлення від рівності часток сторін пропонує вирішити шляхом призначення судово-будівельної експертизи вартості майна. Одночасно зазначає, що ОСОБА_3 до користування його спірним майном не допускає, він позбавлений можливості здійснити оцінку вартості, оскільки для її виготовлення необхідним є проведення огляду нерухомого майна, яке оцінюється. Вважає, що вирішення питання вартості майна слід вирішити шляхом проведення судової будівельно-технічної експертизи встановлення вартості цих будинків. З огляду на викладене, просив житловий будинок АДРЕСА_3 та прилеглою до нього земельною ділянкою площею 0,10 га залишити у власності та користуванні ОСОБА_2 , припинивши право ОСОБА_3 на її частку у вказаному майні, а житловий будинок АДРЕСА_2 та прилеглою до нього земельною ділянкою площею 25000 кв.м залишити у власності та користуванні ОСОБА_3 , припинивши його право на частку у вказаному майні. Стягнути з відповідачки судові витрати.

ОСОБА_3 08.12.2016 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Рахівська міська рада про розподіл спільного часткового нерухомого майна, припинення права на частку в спільному частковому нерухомому майні, встановлення порядку користування земельною ділянкою шляхом визначення часток співвласників земельної ділянки. Зазначає, що спадковим майном, яке залишилося після смерті матері сторін, відносно якого виник спір, являються два житлові будинки АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Обома спадкоємцями прийнята спадщина в рівних частках, однак спільне використання сторонами цього майна за його цільовим призначенням є неможливим. ОСОБА_2 у своєму позові будь-яких обґрунтувань з приводу саме такого розподілу нерухомого майна та встановлення порядку його користування не наводить. ОСОБА_3 погодитися з правовою позицією ОСОБА_2 не може, оскільки вона не відповідає фактичним обставинам справи, правовстановлюючі документи, які ним надані як докази по справі є незаконними та неналежними й такими, що вводять суд в оману, у зв`язку з чим первісний позов вважає безпідставним й таким, що не може бути задоволений судом. Так. зокрема, у справі 709/5/2011, яка розглядалася Рахівським районним судом розглядався спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 щодо спірного спадкового майна, де одним із доказів являвся висновок № 52/11/4/12 судової будівельно-технічної експертизи, складений приватним підприємством "Юридично-експертна компанія "Юрекс-Закарпаття", де стверджено, що елементи будівлі знаходяться у зруйнованому стані, технічний стан будинку АДРЕСА_2 - непридатний, а відповідно до методичних рекомендацій з проведення судових будівельних технічних експертиз реальний розподіл будинку неможливий, коли фізичний знос має понад 60%. Однак, інженер з інвентаризації нерухомого майна, ОСОБА_7 в технічному паспорті на присадибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 вказує дане нерухоме майно як цілісний, капітальний об`єкт з відповідними зовнішніми неушкодженими несучими стінами, міжкімнатними перегородками, віконними та дверними отворами, тобто як об`єкт придатний для його використання за цільовим призначенням без будь-яких обмежень і перешкод. Такі дії інженера є умисними, упередженими та злочинними, адже будинок є зруйнованим. На підставі документів, виданих підприємцем ОСОБА_7 та суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 , нотаріусом було видано Позивачу, ОСОБА_2 , правовстановлюючий документ - свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_2 , який є зруйнованим, а за технічним станом - непридатним до використання за цільовим призначенням. Враховуючи наведене, вважає, що нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_2 , на який нотаріусом Рахівської держнотконтори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, повинен бути виключеним зі спадкової маси, яка являється предметом поділу між сторонами. Щодо розподілу житлового будинку АДРЕСА_3 зазначає, що згідно з висновком №11 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі 2-5/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , реальний розподіл житлового будинку АДРЕСА_3 відповідно до визначених долей 1/2 неможливий відповідно до ДБН України. За таких обставин вважає, що цей житловий будинок слід залишити в цілій частині у власності ОСОБА_3 , припинивши право іншого співвласника ОСОБА_2 на його 1/2 частку даного нерухомого майна, виходячи з положень п. 2,3 частини 1 ст. 365 ЦК України. Саме громадянка ОСОБА_3 вела необхідний та достатній догляд за перестарілою матір`ю за її життя аж до смерті, утримувала та здійснювала необхідний догляд за будинком, господарськими спорудами та обслуговувала земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування цього нерухомого майна, як за життя спадкодавця, так і після відкриття спадщини. Присадибна земельна ділянка до житлового будинку АДРЕСА_3 на даний час перебуває у спільній власності сторін без визначення їх часток в натурі. Відповідно до норм Земельного кодексу України та позиції Верховного Суду України при пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити у спільному користуванні лише земельні ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної земельної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель і споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Отже, враховуючи, що між сторонами взаємної згоди щодо користування, володіння та розпоряджання спірним майном, що є об`єктом права спільної часткової власності не досягнуто, тому необхідним є в судовому порядку вирішити питання щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою шляхом визначення часток земельних ділянок та виділення їх в натурі, або ж відповідної грошової компенсації. З огляду на викладене просить розділити спільне часткове нерухоме майно, яким являється житловий будинок АДРЕСА_3 , залишивши його у власності громадянки ОСОБА_3 , припинивши вправо громадянина ОСОБА_2 на 1/2 частку в спільному частковому майні, зобов`язавши громадянку ОСОБА_3 відшкодувати ОСОБА_2 вартість цієї частки. Визначити розмір часток співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в праві спільної часткової власності на присадибну земельну ділянку площею 0.10 га, що розташована по АДРЕСА_5 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_3 , його господарських будівель та споруд, по 1/ 2 частині, виходячи з розміру їх часток у вартості будинку господарських будівель та споруд, та встановити порядок користування земельною ділянкою шляхом залишення її в цілій частині в користуванні громадянки ОСОБА_3 , припинивши право користування громадянина ОСОБА_2 на 1/2 частку в спільному майні, зобов`язавши ОСОБА_3 відшкодувати ОСОБА_2 вартість цієї частки. Вирішити питання розподілу судових витрат.

В судовому засіданні ОСОБА_2 , який є позивачем за первісним позовом, та його представник - адвокат Мандзюк Ігор Васильович позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову ОСОБА_2 , оскільки з Відповідачкою вони не дійшли згоди щодо спірного майна, мирову угоду їм укласти не вдалося. Попри те, що експертиза щодо можливого розподілу спірних земельних ділянок у даній справі не проводилася, Позивач вважає, що спірні земельні ділянки мають бути між ними розділені.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 та Представник Відповідачки за первісним позовом ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися, ОСОБА_3 29.02.2024 надала суду заяву, в якій зазначила, що вона не може прибути в судове засідання, тому просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує у повному обсязі, проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечує та просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору між сторонами є два житлові будинки АДРЕСА_6 та АДРЕСА_2 , а також земельні ділянки, на яких розташовані дані житлові будинки.

Як вбачається зі свідоцтв про право на спадщину за законом від 17.12.2014 року та 22.02.2007 року обидва будинки належали на праві власності матері сторін - ОСОБА_4 , Будинок АДРЕСА_7 - на підставі рішення Рахівського районного суду від 3 жовтня 2006 року, справа № 2-о-64/06, а будинок АДРЕСА_2 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 6 серпня 1992 року, виданого Рахівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1987.

Мати сторін ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і після її смерті відкрилася спадщина.

Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом від 22 лютого 2007 року, виданих державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І., зареєстрованими у реєстрі за № 451 та 452, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 успадкували за померлою будинок АДРЕСА_7 .

Право спільної приватної часткової власності на вказаний будинок зареєстровано за сторонами по 1/2 частки за кожним, що вбачається з витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14072004 від 29.03.2007.

Крім того, згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державний реєстратор Кицка М.М. Рахівська державна нотаріальна контора, провела державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер 2-1533, виданого 17.12.2014 року Рахівською державною нотаріальною конторою.

За наслідками проведених у межах даної справи судових будівельно-технічних експертиз, технічний стан будівлі житлового будинку, загальною площею 31,9 кв.м, з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_2 непридатний, Елементи будинку знаходяться у зруйнованому стані, середньозважений фізичний знос складає 84%, а технічний стан будівлі житлового будинку, загальною площею 35,14 кв.м, з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_5 ветхий, стан несучих конструктивних елементів аварійний, а стан не несучих - дуже ветхий. Обмежене використання елементами будинку своїх функцій, середньозважений фізичний знос складає 71%.

Хоча ОСОБА_3 посилаючись на висновок судової будівельно-технічної експертизи, складений Приватним підприємством "Юридично-експертна компанія "Юрекс-Закарпаття", заперечує факт існування цього будинку, зазначаючи, що він знищений, проте державна реєстрація цього майна не скасована, й ТзОВ "Ріалті-О" оглянуло цей будинок, надавши йому відповідну вартісну оцінку, тому немає підстав стверджувати про повне знищення його в даному випадку без належних на те доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, тому зі змісту цієї норми вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що спадкоємець ОСОБА_2 вже прийняв спадщину на обидва будинки, що є предметом даного спору й здійснив державну реєстрацію своїх прав (1/2 частки) на це майно, а ОСОБА_6 хоч і не завершила оформлення своїх прав на житловий будинок АДРЕСА_2 , проте вона не обмежена часом, адже Цивільний кодекс України не містить терміну, в який спадкоємець може отримати свідоцтво про право на спадщину.

І позивач за первісним позовом ОСОБА_2 , і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_10 стверджують, що між ними існують неприязні відносини, вони не можуть дійти згоди щодо порядку користування спадковим майном, що залишилося після смерті матері, й обоє просять залишити їм у власність будинок АДРЕСА_3 з відшкодуванням вартості частки цього майна іншому співвласнику. ОСОБА_2 ставить такі вимоги посилаючись на те, що саме цей будинок розташований поруч з його будинком, а добросусідські відносини з ОСОБА_3 не можливі, отже, на його думку, логічним є саме такий розподіл спірного майна, а ОСОБА_3 посилається на те, що вона здійснювала догляд за перестарілою мамою, за життя матері та після її смерті обслуговує цей будинок та обробляє земельну ділянку, на якій він розташований, тому вважає, що саме вона заслуговує на залишення їй у власності цього майна.

Глава 26 Цивільного кодексу України регулює відносини, що стосуються спільної власності.

Так, відповідно до ст.ст. 355, 356 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В даному випадку спірне майно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частині, отже воно є їх спільною частковою власністю.

Стаття 358 Цивільного кодексу України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі статтею 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

В даному випадку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, а надання їм у володіння та користування чи виділу їхньої частки є неможливим, оскільки ні будинок АДРЕСА_8 відповідно до норм ДБН поділу не підлягають й жодна зі сторін не хочуть компенсації від іншого співвласника за їхню частку.

Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення прав інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17, провадження № 61-42000св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснене: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

В судовому засіданні було встановлено, що частка сторін у спірному майні є рівною, обидва будинки відповідно до ДБН є неподільними, через неприязні відносини між сторонами спільне володіння цим майном є неможливим. Проте жодна зі сторін не погоджується на компенсацію своєї частки та жодна зі сторін не внесли на депозитний рахунок суду грошей як компенсацію частки у спірному майні. Оскільки відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки станом на день оцінки 05.06.2018 року, ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 31,9 кв.м з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_2 складає 21675 гривні, а ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 35,14 кв.м з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_5 складає 49220 гривень, тому жодна зі сторін виходячи з вартості майна не погоджується на компенсацію їхньої частки, оскільки така компенсація завдасть істотної шкоди інтересам кожного з них.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Ні позивач за первісним позовом - ОСОБА_2 , ані позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не внесли на депозитний рахунок суду відповідних коштів для подальшого їх отримання відповідачем, що є необхідною умовою, передбаченою статтею 365 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За наведених вище обставин суд відмовляє у задоволенні й первісного позову ОСОБА_2 , і зустрічного позову ОСОБА_3 , адже залишення позивачу чи відповідачці будинку АДРЕСА_3 в цілій частині потягне за собою порушення прав іншого співвласника, адже жоден з них не погоджується на залишення у власність будинку АДРЕСА_2 , оскільки це завдасть їм істотної шкоди.

Що стосується вимог про поділ земельних ділянок, суд зазначає таке.

Статтею 377 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 120 Земельного кодексу України передбачено перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній.

Так, зокрема, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка набуває статусу об`єкта цивільних прав з моменту її формування, яке полягає у визначенні її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформованою вона вважається з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Аналіз цієї норми свідчить про те, що законодавець чітко визначив об`єкт земельних відносин, щодо яких можливо здійснювати формування земельних ділянок шляхом поділу. Це земельні ділянки, які перебувають у власності або у користуванні. Загальна процедура щодо поділу земельної ділянки передбачає виготовлення, відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій», технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, яка розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок. Згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, враховуючи цільове призначення та вид використання земельної ділянки, в обов`язковому порядку поділу підлягає і житловий будинок, розташований на ній. Фактично, мотиви поділу земельної ділянки виникають у зв`язку із поділом житлового будинку.

Поділ земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок можливий лише у тому разі, якщо житловий будинок технічно можливо поділити.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог за первісним та за зустрічним позовом щодо поділу спірних спадкових будинків, які не можливо розділити, оскільки вони є неподільними, а також залишити той чи інший будинок в цілій частині за одним зі співвласників, водночас земельні ділянки, які були виділені для обслуговування цих будинків наразі не сформовані й висновків експертизи щодо можливості їх поділу у даній справі сторони не надавали, з огляду на викладене, суд не має правових підстав для залишення тій чи іншій стороні якої-небудь земельної ділянки, чи її поділу між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні первісного та зустрічного позову, тому судові витрати слід залишити за сторонами.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Рахівська міська рада про поділ майна та визначення порядку користування земельними ділянками.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Рахівська міська рада про розподіл спільного часткового нерухомого майна, припинення права на частку в спільному частковому нерухомому майні, встановлення порядку користування земельною ділянкою шляхом визначення часток співвласників земельної ділянки.

Відомості про учасників провадження:

Позивач: ОСОБА_2 , мешканець АДРЕСА_5 ;

Представник позивача: адвокат Мандзюк Ігор Васильович, АДРЕСА_9 ;

Відповідач ОСОБА_3 , мешканка АДРЕСА_5 ;

Представник відповідача - адвокат Поковба Василь Юрійович, м. Тячів, вул. Леонтовича, 78, Тячівського району, Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 01.03.2024.

Суддя: В.Е. Ємчук