Справа № 461/7385/23 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/187/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Цьони С.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» (в подальшому «Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просило стягнути зі згаданої відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 134 708 грн. 63 коп. та 2 684 грн. 00 коп. судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 11.05.2018 року згідно з умовами договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, текст якого розміщено на інтернет-сторінці банку, між сторонами було укладено угоду № С-617-0 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування кредитної картки (в подальшому «Кредитний договір»). Згідно з вказаним Кредитним договором, відповідачка отримала кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу в межах встановленого кредитним договором ліміту кредитної лінії доступного відповідачу. Процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24 % річних. Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000 грн. Ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 30 000 грн. Позивач повністю виконав взяті на себе згідно Кредитного договору зобов`язання, однак відповідачка не повернула отриманий кредит у встановлений згаданим договором термін та не сплатила нараховані відсотки. Останній платіж боржником здійснено 17.06.2023 року і станом на 26.07.2023 року сума боргу відповідачки за Кредитним договором становить 134 708 грн. 63 коп. Оскільки відповідачка у добровільному порядку заборгованість за Кредитним договором не сплачує, то позтивач просить таку стягнути в судовому порядку (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість в розмірі 134 708 грн. 63 коп. та 2 684 грн. 00 коп. судових витрат (а.с. 131-136).

Дане рішення оскаржила відповідачка в особі своєї представниці ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржуване рішення стасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права (а.с. 142-163).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 180-181).

27 лютого 2024 року Банк надіслав до суду Відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, і апеляційний розгляд справи здійснювати без участі представника Банку (а.с. 188-194).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Як вбачається з позовної заяви та долученої до неї Довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 11.05.2018 року (а.с. 27), предметом позовних вимог Банку до ОСОБА_2 є заборгованість останньої перед позивачем станом на 26.07.2023 року у загальному розмірі 134 708 грн. 63 коп., яка складається з:

-68 553 грн. 96 коп. основний борг;

-16 956 грн. 58 коп. прострочений борг;

-49 198 грн. 09 коп. прострочені проценти.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Банком до поданої ним до суду позовної заяви долучено також засвідчені Банком фотокопії Угоди (Кредитного договору), укладеної між Банком та відповідачкою 11.05.2018 року (а.с. 15), Паспорту споживчого кредиту (а.с. 16) та цілого ряду заяв відповідачки (а.с. 17-19), які підписані відповідачкою ОСОБА_2 .

Матеріалами справи стверджується, що адвокатом Єлісєєвим Д.О. 06.11.2023 року до суду першої інстанції було надіслано Відзив на позовну заяву, у якому не заперечується підписання вищезгаданих документів відповідачкою ОСОБА_2 (а, відтак, не заперечується укладення останньою Кредитного договору з Банком та отримання кредитних коштів).

Однак згаданий представник відповідачки звертає увагу на те, що (зокрема) «позивачем … не надано пояснень щодо нарахування заборгованості по основному боргу, простроченому боргу, простроченим процентам». При цьому представником відповідачки стверджується, що поданий Банком розрахунок «це відображення односторонніх арифметичних розрахунків позивача». При цьому не заперечується часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості, що дорівнює сумі основного боргу 68 553 грн. 96 коп. (а.с. 69-76).

За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги (автором якої є вже інший представник відповідачки), в яких заперечується або ставиться під сумнів укладення відповідачкою Кредитного договору та отримання нею кредитних коштів, до уваги прийматися не можуть і такі судом апеляційної інстанції відхиляються.

Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відзив на позовну заяву з заявою по суті справи (частина 2 статті 174 ЦПК України).

У відповідності до пункту 3 частини 3 статті 178 ЦПК України, у разі часткового визнання позовних вимог відзив на позовну заяву повинен містити зазначення позовних вимог, які визнаються відповідачем.

Відтак, за тієї обставини, що стороною відповідача у поданому до суду відзиві на позовну заяву визнавалися позовні вимоги Банку в частині стягнення з відповідачки 68 553 грн. 96 коп. основного боргу, то у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для відмови у задоволенні цієї позовної вимоги і доводи апеляційної скарги в частині оспорювання правомірності оскаржуваного рішення в цій частині до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд відхилення вищенаведених доводів сторони відповідача «щодо нарахування заборгованості по основному боргу, простроченому боргу, простроченим процентам» мотивував тим, що «чинним законодавством не визначено обов`язкову форму розрахунку, а отже, позивачем надано до суду разом з позовною заявою розрахунок заборгованості, який позивач вважав надати за потрібне і який зроблений відповідно до умов кредитного договору», а відтак «у суду відсутні підстави вважати, що розрахунок банку не відповідає дійсності та є неналежним доказом».

Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки судом зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак такі не в повній мірі відповідають обставинам справи, виходячи з наступного.

Колегія суддів погоджується з вищезгаданими доводами сторони відповідача стосовно того, що долучену до позовної заяви Довідку-розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 11.05.2018 року (а.с. 27) не можна визнати повноцінним розрахунком заборгованості за Кредитним договором, яка є предметом позовних вимог, а відтак належним та допустимим доказом розмірів складових такої заборгованості, а тому вважає, що сторона відповідача вправі була вимагати повноцінного розрахунку цієї заборгованості.

Як стверджується матеріалами справи, з цими доводами сторони відповідача погодився і сам позивач і 13.11.2023 року подав до суду Письмові пояснення на Відзив відповідачки на позовну заяву, долучивши до нього новий розрахунок заборгованості відповідачки за Кредитним договором: на 19-ти аркушах (а.с. 93-111).

Як вбачається з цього нового розрахунку, у ньому є наявною графа «Усього», однак у цій графі взагалі відсутні цифри «68 553, 96», «16 956, 58» та «49 198, 09», які є складовими загальної заборгованості у розмірі 134 708 грн. 63 коп.

Так само, як відсутні колонки з назвами «основний борг», «прострочений борг» та прострочені проценти» (а.с. 93-111).

Письмові пояснення, до яких долучено ці нові розрахунки Банку, жодних пояснень з цього приводу не містять.

Як вбачається з умов Кредитного договору та Паспорту споживчого кредиту, кредит відповідачці Банком надавався на споживчі цілі.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що вимоги банківської установи до пересічного споживача банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності останнього, зокрема і щодо погашення нібито наявних у нього боргових зобов`язань перед Банком, мали б бути доступними і зрозумілими споживачу банківських послуг, оскільки без цього він не може ефективно здійснити свої права та обов`язки перед Банком.

На переконання колегії суддів, інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача (відповідачку) невиправданий тягар спростування очевидно не доведених Банком обставин.

В той же час, як зазначалося вище, аналіз поданого Банком уточненого розрахунку позовних вимог свідчить про те, що наведені у ньому розрахунки не відповідають позовним вимогам і у підсумку (графа «Усього», а.с. 111 - зворот) містять дані, які зовсім не відповідають позовним вимогам, а тому цей розрахунок не можна визнати належним та допустимим доказом наявності у відповідачки 16 956 грн. 58 коп. «простроченого боргу» та 49 198 грн. 09 коп. «прострочених процентів».

За наведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог Банку про стягнення згаданих сум з відповідачки слід відмовити за недоведеністю: як їх існування, так і їх розміру. А тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог Банку лише частково.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що:

- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1);

- при частковому задоволенні позову, у випадках покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10);

- якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

За подачу позову позивачем сплачено 2 684 грн. судового збору (а.с. 3).

За подачу апеляційної скарги відповідачкою сплачено 4 026 грн. 00 коп. (а.с. 166).

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість 50,89 % позовних вимог, а саме: 68 553 грн. 96 коп. з 134 708 грн. 63 коп.

Відтак, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 1 365 грн. 89 коп. (50,89 % від 2 684 грн. сплаченого судового збору), а з позивача на користь відповідача 1 977 грн. 17 коп. (49,11 % від 4 026 грн. 00 коп. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги).

В кінцевому підсумку (з урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України) до стягнення з позивача (Банку) на користь відповідачки підлягає 611 грн. 28 коп. судових витрат (1 977 грн. 17 коп. - 1 365 грн. 89 коп.).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2024 року 3 028 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідачки 134 708 грн. 63 коп. заборгованості за кредитним договором.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 134 708 грн. 63 коп., що станом на 01 січня 2024 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн. 00 коп. х 250 = 757 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 134 708 грн. 63 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , частково задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 68 553 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн. 96 коп. основного боргу за кредитним договором, укладеним 11 травня 2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_2 у формі Угоди № С-617-0 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування кредитної картки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 611 (шістсот одинадцять) грн. 28 коп. в якості різниці судових витрат, які понесли сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 20 травня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.