Дата документу 30.01.2024 Справа № 333/1117/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1117/23 Головуючий у 1 інстанції:Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/371/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Дашковської А.В.

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольської міської ради Запорізької області, третя особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Скворцова Олена Володимирівна на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Мелітопольської міської ради Запорізької області, третя особа: ОСОБА_2 ,про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Зазначав, що з самого народження і до теперішнього часу він проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить йому та його бабусі ОСОБА_3 , 1927 року народження, в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності від 10 червня 1996 року, право власності зареєстровано своєчасно у КП МБТІ за № 255.

На початку березня 2009 році його бабуся ОСОБА_3 виїхала у гості до родичів у Республіку Дагестан, де ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Спадкова справа після смерті бабусі не заводилась. Син спадкодавця ОСОБА_2 на частку квартири в м.Мелітополі не претендує.

Позивач зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті бабусі, оскільки його батько не прийняв спадщину. Позивач зареєстрований у спадковій квартирі і фактично постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 до дня її смерті.

З моменту відкриття спадщини він володіє та користується часткою спадкової квартири, утримує її.

Нотаріус відмовив йому в оформленні спадщини, оскільки бабуся не була зареєстрована в спірній квартирі, а він не подав заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк.

Посилаючись на вказані обставини, просив встановити факт свого постійного проживання разом з бабусею ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі на день відкриття спадщини і визнати за ним право власності в порядку спадкування на її частку.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позову, вважаючи позов не обґрунтованим. Апелянт вважає, що надав всі належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог та вказав, що він є єдиним спадкоємцем після смерті бабусі з якою він проживав. Окрім того, скаржник звертає увагу суду на те, що не оформлене спадкове майно знаходиться у м.Мелітополь Запорізької області, тобто на тимчасово окупованій території, спірне майно може потрапити у власність окупантів, надати інших доказів на підтвердження доводів позову ОСОБА_1 не може, оскільки документи, які видані органами окупаційної влади, є недійсними на території України.

Третя особа по справі ОСОБА_2 у своєму відзиві вказав, що підтримує апеляційну скаргу, вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам закону, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Мелітопольська міська рада Запорізької області відзив на апеляційну скаргу не надавала, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача адвоката Скворцової О.В., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином третьої особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та онуком ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с. 10 зворотна сторінка, 11).

Відповідно до копії паспорту громадянина України позивача по справі (а.с. 8), місце його проживання з 18.07.1995 р.н. зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1996 р.н. (а.с. 11 зворотна сторінка), виданого ДКП «Мелітопольжитлосервіс», квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві спільної сумісної власності позивачу та ОСОБА_3 . Право власності зареєстроване КП МБТІ за № 255, що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Мелітопольської міської ради від 09.09.2021 р. №1997 (а.с. 12).

Відповідно до технічної документації на вищевказану квартиру (а.с. 15 зворотна сторінка 17), вона є двокімнатною, загальна її площа становить 40.1 кв.м., житлова 26.3 кв.м.

Згідно з інформаційною довідкою реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.09.2021 (а.с. 15), право власності на вищевказану квартиру в цьому реєстрі не зареєстроване.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом ЗАГС Управління ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Дагестан по Південному територіальному округу в Дербентському районі Російської Федерації (а.с. 12 зворотна сторінка), громадянка РФ ОСОБА_3 , 1927 р.н., уродженка с. Більгади, Дербентського району, Республіки Дагестан, Росія, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Більгади, Дербентського району, Республіки Дагестан, Росія.

Згідно з довідкою №4238 від 25.11.2020, виданою головою адміністрації МО «сільрада Чинарська» Дербентського району Республіки Дагестан РФ (в перекладі з російської мови) (а.с. 17 зворотна сторінка), відповідно до записів господарських книг цієї адміністрації, ОСОБА_3 , 1927 р.н., була прописана за адресою: Республіка Дагестан, Дербентський район, с.Більгади, померла в 2009 р. та похована на кладовищі с. Більгади.

З Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, наданих Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою на ухвалу суду від 01.06.2023 (а.с. 48,49), встановлено, що в Україні ОСОБА_3 заповіт не складала, спадкові справі відносно неї не заводилися.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що спадкодавець ОСОБА_3 на момент її смерті була громадянкою Російської Федерації,її зареєстрованим постійним місцем проживання була Республіка Дагестан, де вона й померла у 2009 році. Доказів фактичного постійного проживання спадкодавця разом із позивачем в спірній квартирі останній суду не надав.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтею 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частина перша статті 1268 ЦК України кореспондує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 752/12045/17.

Як було встановлено судом першої інстанції, в Україні ОСОБА_3 заповіт не складала, перевірити чи заводилася спадкова справа за місцем її смерті в РФ, враховуючи, що ОСОБА_3 була громадянкою РФ суд не має можливості в зв`язку з військовою агресією РФ відносно України.

Син ОСОБА_3 третя особа по справі ОСОБА_2 , мешкає в Україні та який є спадкоємцем за законом першої черги, в установлений статтею 1270 ЦК України не звертався до нотаріуса в Україні із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

Спадкова справа відносно майна ОСОБА_3 в Україні не заводилася.

Позивач, який є онуком померлої ОСОБА_3 не звертався до нотаріуса в Україні із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 в установлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мешкав зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини жодними доказами не підтверджено.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно із пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20.

ОСОБА_3 на момент її смерті була громадянкою РФ, місце її проживання було зареєстровано в с. Більгади, Дербентського району, Республіки Дагестан, Росія, де вона і померла в березні 2009 р. В довідці, виданій за місцем проживання ОСОБА_3 , в РФ, не зазначено, що вона фактично не мешкала за місцем своєї прописки. Відомостей, що на момент смерті чи протягом декілька років до смерті ОСОБА_3 мала посвідку на проживання в Україні як громадянка іншої держави, в матеріалах справи не має.

Зазначена ОСОБА_1 та обставина, що ОСОБА_3 мешкала з ним в спірній квартирі, а в березні 2009 р. виїхала до РФ, також жодними належними доказами не підтверджується.

Окрім того, суд першої інстанції правильно врахував положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. При цьому, в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що тимчасова окупацію м.Мелітополя унеможливила надання належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд оціную критично.

Спірні правовідносини виникли у березні 2009 року задовго до російської агресії проти України, отже ОСОБА_1 мав достатньо часу зібрати належні і допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Факт участі спадкодавця у приватизації спірної квартири у 1996 році не є достатньою підставою для висновку, що вказана квартира залишалася її постійним місцем проживання до дня її смерті.

Наявність у спадкодавця громадянства іншої держави, де вона відповідно до наявних у справі письмових доказів була постійно зареєстрована і проживала до дня своєї смерті і де вона померла, спростовує доводи позивача про те, що фактичним місцем проживання бабусі на день її смерті була спірна квартира.

Отже аналіз викладеного свідчить про те, що відмова у задоволені позову ОСОБА_1 судом першої інстанції була цілком обґрунтована, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на законі і не доведені жодними належними та допустимим доказами.

Відтак у відповідності до норм статті 374, 375 ЦПК України апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 31 січня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю. Бєлка

А.В. Дашковська