КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ішуніна Л.М.
Єдиний унікальний номер справи № 760/8513/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4847/2024
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «ВТБ БАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «ВТБ БАНК» Стрюкової Ірини Олександрівни до Вахніна Євгена Миколайовича, товариства з обмеженою відповідальністю «Альтернатива-В», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

встановив:

У квітні 2021 року Акціонерне товариство «ВТБ БАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» Стрюкової І. О. (далі - АТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на підставі рішення правління Національного банку України від 27 листопада 2018 року № 796-рш/БТ «Про віднесення Акціонерного товариства «ВТБ Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 листопада 2018 року № 3180 «Про запровадження тимчасової адміністрації» та делегування повноважень тимчасового адміністратору банку», відповідно до якого розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасово адміністрації строком на один місяць з 28 листопада 2018 року до 27 грудня 2018 року включно.

У подальшому, на підставі рішення Правління Національного банку України від 18 грудня 2018 року № 849-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 3392 «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Рішенням дирекції Фонду від 24 жовтня 2019 року № 2706 змінено уповноважену особу ліквідатора на Стрюкову І. О .

Рішенням виконавчої дирекції від 17 листопада 2020 року продовжено повноваження ліквідатора до внесення запису про припинення банку до Єдиного держаного реєстру юридичних осіб.

Таким чином, з 28 листопада 2018 року АТ «ВТБ Банк» здійснює свої повноваження на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач зазначав, що 20 листопада 2018 року на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «ВТБ Банк», в межах гарантованої суми відшкодування, було перераховано грошові кошти з рахунку ТОВ «Альтернатива-В» № НОМЕР_2, відкритого також в АТ «ВТБ Банк», в розмірі 200 000 грн з призначенням платежу «Поповнення карткового рахунку ОСОБА_2 , за договором від 20 листопада 2018 року № 11, зворотна фінансова допомога не підлягає оподаткуванню».

На підставі наказу від 29 листопада 2018 року № 32-од створено комісію з перевірки документів, пов`язаних з укладанням АТ «ВТБ Банк» протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації договорів банківського вкладу (депозиту) та договорів банківського рахунку (поточних рахунків, в тому числі карткових) з вкладниками, а також обставин зарахування грошових коштів на рахунки таких осіб АТ «ВТБ Банк». За результатами якої виявлено 135 операцій, які на підставі частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» мають ознаки нікчемності. Наказом уповноваженої особи від 30 травня 2019 року № 92/1-од затверджено результати перевірки та визнано нікчемним правочин від 20 листопада 2018 року щодо перерахування на рахунок ОСОБА_1 в межах гарантованої суми відшкодування, грошових коштів у розмірі 200 000 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив застосувати до вищевказаного правочину наслідки його нікчемності.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що правочини (транзакції), в яких Уповноваженою особою виявлено ознаки нікчемності, здійснено у період віднесення Банку до категорії проблемних та запроваджено обмеження в його діяльності, зокрема, заборонено проведення будь-яких операцій за договорами, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Крім того, вказує, що правочин щодо перерахування коштів з рахунку ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА-В» на рахунок ОСОБА_2 є нікчемним з підстав, встановлених пунктом 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Звертає увагу, що перерахування коштів з рахунку ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА-В» на рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ «ВТБ БАНК», породжувало для АТ «ВТБ БАНК» виникнення зобов'язання з повернення у позачерговому порядку коштів, які перебували на поточному рахунку ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА-В», оскільки ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання повернути кошти на користь ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА-В», отримані як безвідсоткова позика.

Стверджує, що зазначені дії свідчать про їх спрямованість на збільшення загальної гарантованої суми відшкодування за вкладами фізичних осіб, що підлягає виплаті Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а також про отримання окремих переваг ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА-В», який в результаті вказаних операцій мав можливість задовольнити свої вимоги позачергово, порівняно з іншими кредиторами.

Вважає, що правочин щодо перерахування грошових коштів в сумі 200 000,00 грн. з поточного рахунку ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА-В», відкритого в АТ «ВТБ БАНК» на рахунок ОСОБА_2 , відкритого в АТ «ВТБ БАНК» є нікчемним відповідно до вимог п. 7, п. 9, ч.3, ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи вищевикладене, позивач просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

До Київського апеляційного суду 15 квітня 2024 року надійшов відзив адвоката Ломанова Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 .

У відзиві позивач заперечує по суті апеляційної скарги в повному обсязі.

Вказує, що за своєю правовою природою перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок не є правочином в розумінні вказаних норм позивачем, а є банківськими операціями, які не можуть бути визнані нікчемними.

Зазначає, що проведення банківських операцій є результатом правочинів, тобто цивільно-правових угод, які в цьому випадку позивачем не оспорюються та є дійсними в силу правової презумпції, закріпленої у ст. 204 ЦК України.

Звертає увагу, що жодної угоди між банком та відповідачами укладено не було. Транзакція перерахування коштів відбулась на виконання Договору позики № 11 від 20 листопада 2018 року, укладеного між відповідачами, отже не може бути визнана нікчемною на підставі даних норм діючого законодавства, тому що не розповсюджує свою дію на правовідносини між господарюючими суб'єктами та їх працівниками.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2023 року без змін.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ціна позову становить 197 848,90 гривень.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що на підставі рішення правління Національного банку України від 27 листопада 2018 року № 796-рш/БТ «Про віднесення Акціонерного товариства «ВТБ Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 листопада 2018 року № 3180 «Про запровадження тимчасової адміністрації» та делегування повноважень тимчасовому адміністратору банку. Розпочато процедуру виведення банку з ринку.

На підставі рішенням Правління Національного банку України від 18 грудня 2018 року № 849-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18 грудня 2018 року прийнято рішення № 3392 «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку - Шевченку О. В.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2706 від 24 жовтня 2019 року змінено уповноважену особу ліквідатора на Стрюкову І. О . Рішенням виконавчої дирекції від 17 листопада 2020 року продовжено повноваження ліквідатора до внесення запису про припинення банку до Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно виписки по особовим рахункам за 20 листопада 2018 року на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , відкритий в АТ«ВТБ Банк», перераховано грошові кошти з рахунку ТОВ «Альтернатива-В» НОМЕР_2, відкритого в АТ «ВТБ Банк», в розмірі 200 000 грн з призначенням платежу: «Поповнення карткового рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , за договором від 20 листопада 2018 року № 11, зворотня фіндопомога не підлягає оподаткуванню». Вказане також вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_2 .

Згідно повідомлень про нікчемність правочину від 31 травня 2019 року № 3098/1-2 та № 3132/1-2 на ім`я ОСОБА_2 та ТОВ «Альтернатива-В» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Шевченко О. В. повідомляє про нікчемність транзакції (операції) від 20 листопада 2018 року по перерахуванню коштів у сумі 200 000 грн. на поточний (картковий) рахунок ОСОБА_2 .

Таким чином, спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для застосування наслідків нікчемного правочину, транзакції по рахункам, проведеної 20 листопада 2018 року між відповідачами, на підставі пункту 9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у вигляді повернення грошових коштів на рахунок ТОВ «Алтернатива-В» в попередній стан.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок не є правочином, а є банківськими операціями, які не можуть бути визнані нікчемними.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 7, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини банку, у тому числі укладені з пов`язаними з банком особами, в якому Фондом здійснюється тимчасова адміністрація та/або процедура ліквідації, є нікчемними з таких підстав: банк уклав правочини, умови яких передбачають платіж чи передачу майна банку з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), кошти для оплати яких надійшли з рахунків, відкритих у цьому самому банку, у тому числі за правочинами про відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення; банк уклав (переоформив) правочини, що призвели до збільшення витрат, понесених Фондом у зв`язку із здійсненням тимчасової адміністрації та/або процедури ліквідації банку, з порушенням норм законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Частиною 2 ст.38 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації та/або процедури ліквідації Фонд здійснює перевірку правочинів, вчинених (укладених) банком протягом одного року, а правочинів, вчинених (укладених) банком з пов`язаними особами та/або в інтересах пов`язаних осіб, та/або на їх користь, - протягом трьох років до дня запровадження тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку або процедури ліквідації банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Із договору позики №11 від 20 листопада 2018 року слідує, що такий договір було укладено між ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА-В» та ОСОБА_2 . Тобто, позивач - банк, вказаний правочин не укладав (а.с. 83), а тому відсутні правові підстави для застосування пунктів 7, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які передбачають нікчемність правочинів, які були укладені банком.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов`язків.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» розрахунковими банківськими операціями є рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи. Отже, за своєю правовою природою перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок не є правочином в розумінні вищезазначених правових норм, а є банківськими операціями, які не можуть бути визнані нікчемними.

Проведення банківських операцій є результатом правочинів, тобто цивільно-правових угод, які в цьому випадку позивачем не оспорюються та є дійсними в силу правової презумпції, закріпленої у ст.204 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов привального висновку про те, що здійснене 20 листопада 2018 року перерахування грошових коштів з рахунку ТОВ «АЛЬТЕРНАТИВА-В» на рахунок ОСОБА_2 , який відкритий в АТ «ВТБ Банк», не є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, а є транзакцією, яка не може бути визнана нікчемною.

Здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов`язання з обслуговування клієнтів банку. Отже, Фонд не має повноважень визнавати нікчемними транзакції щодо перерахування коштів з одного рахунку на інший у порядку ст.38 Закону №4452-VI.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15 (провадження № 11-104апп18), а також у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 185/9773/16-ц (провадження № 61-42946св18).

У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Такий правочин не створює ніяких юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України, в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивач, звертаючись з даним позовом, як на правову підставу нікчемності транзакції, проведеної між відповідачами 20 листопада 2018 року, послався на положення п.7 ч.3 ст.38 Закону Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Однак, згідно з положеннями зазначених вимог законодавства правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав, зокрема, серед іншого, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п.7 ч.3 ст.38 вказаного Закону ).

Поряд з тим, як зазначалося вище, жодної угоди між банком та відповідачами укладено не було. Наведена позивачем транзакція перерахування коштів відбулась на виконання договору позики, укладеної 20 листопада 2018 року між відповідачами.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що така транзакція не може бути визнана нікчемною на підставі п.7 ч.3 ст.38 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки ця правова норма не розповсюджує свою дію на правовідносини, що виникли між сторонами договору.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).

Відповідно до ч.ч.1,2, ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1,2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

За правилом ч.ч.1,3 ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на рішення уповноваженої особи на підставі якого затверджено висновки комісії про визнання нікчемними даної транзакції з метою дослідження відповідності її статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Однак, вказане рішення суду надано не було, що є процесуальним обов`язком позивача відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України. Не надано позивачем вказане рішення і суду апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, обґрунтовано відмовивши у задоволенні позову АТ «ВТБ БАНК».

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 826/17410/16 (провадження № К/9901/47192/18) та від 26 травня 2020 року у справі №826/17586/16 (провадження №К/9901/48533/18).

Доводи апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким була надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 374, 375, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова