Провадження №: 2/336/456/2024
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Запоріжжя 13 вересня 2024 року
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Зарютіна П.В.,
при секретарі Бублій Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на спадкове майно,-
Позивач звернулась до суду з позовною заявою до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , з яким позивачка проживала однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з 1978 року по день його смерті.
Також зазначає, що здійснила поховання ОСОБА_2 на кладовищі м. Селидово Покровського району Донецької області.
За життя спадкодавець внаслідок виплати пайового внеску набув у власність кооперативну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
За заявою позивачки приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. заведено спадкову справу № 108/2022.
11.07.2023 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Вовк І.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , однак в цей же день, 11.07.2023 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 843/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням родинних відносин з померлим, а також не підтвердженням факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини.
У зв`язку з викладеними обставинами, позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У зв`язку з тим, що спір виник щодо спадкування розгляд справи проводився судом в порядку загального позовного провадження.
У підготовчому судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про виклик свідків, яке під час розгляду справи судом задоволено.
22.11.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті.
Вищевказана справа була призначена до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.
При цьому, сторона позивача не висловила заперечень проти вирішення справи у порядку заочного розгляду, тому суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив провести заочний розгляд вищевказаної справи.
У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
У судовому засіданні 13.09.2024 року судом заслухані свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які пояснили, що усі вони добре знайомі з ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_2 , у зв`язку з чим свідки зазначили, що вказані особи приблизно з 1978 року працювали на підприємстві «Мотор Січ» де і познайомились, після чого стали проживати разом однією сім`єю по момент смерті ОСОБА_2 . При цьому свідки підтвердили, що позивачка та ОСОБА_2 з 1978 року по 02.10.2022 року вважали себе чоловіком та жінкою, вели спільне господарство, весь час були разом та піклувались один за одним.
Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.
Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
10.03.1989 року на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів № 380/1 від 26.11.1987 року ОСОБА_2 отримав ордер № 378 на житлове приміщення в будинку ЖБК «Машинобудівник-31», а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки ЖБК № 335 «Машинобудівник-31» ОСОБА_2 повністю виплатив вартість зазначеної квартири у сумі 9 814,54 крб. ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Згідно відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), наданої на ухвалу суду від 21.09.2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбах не перебували, ОСОБА_2 дітей не має.
11.07.2023 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Вовк І.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , однак в цей же день, 11.07.2023 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 843/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням родинних відносин з померлим, а також не підтвердженням факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини.
Згідно копії спадкової справи інших спадкоємців, які прийняли спадщину, у померлого немає.
Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Згідно ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.
Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Судом не встановлено наявність спадкоємців першої, другої та третьої черг, у зв`язку з чим спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 може бути особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, що відповідає четвертій черзі спадкування.
Згідно показів свідків, які були допитані у судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомились приблизно у 1978 році після чого стали проживати разом однією сім`єю до ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли ОСОБА_2 помер, і під час спільного проживання вели спільне господарство, весь час були разом та піклувались один про одного.
Тому, суд вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту його порушених прав шляхом звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, в межах якого слід встановити факт проживанняпозивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини.
У позові позивачем зазначено період спільного проживання зі спадкодавцем з 1978 року по 02.10.2022 року.
Тлумачення статті 5, пункту 4 та абзацу 1 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України дає підстави для висновку, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до спадкових відносин, що виникають з моменту відкриття спадщини, абзацом першим пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання ним чинності. Відповідно, п`ятирічний строк, передбачений статтею 1264 ЦК України, повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, у тому числі до набрання чинності цим Кодексом.
Такий висновок відповідає й роз`ясненням, наданим судам у пунктах 1, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з якими відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
З урахуванням наведеного вище, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд не вбачає перешкод встановити факт проживанняпозивача зі спадкодавцем однією сім`єю з 1978 року по 02.10.2022 року, тобто до моменту відкриття спадщини.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Частиною 1 статті 1297 ЦК України унормовано, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.
Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою.
Відносно права власності щодо квартири та реєстрації права власності сліз зазначити, що станом на лютий 1991 року діяла редакція ч. 2 ст. 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» в якій було зазначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право викупити у власника відповідну квартиру або будинок. Після придбання зазначеного майна у власність громадянин має право розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, вчиняти щодо нього інші угоди, які не суперечать законові.
Схожа норма містилась у ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність» згідно якої, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.
Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР (редакція від 18.07.1963 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до ст.42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Реєстрація договору у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів було передбачено статтею 227 ЦК УРСР і стосувалося договору купівлі-продажу житлового будинку, а не квартири.
Зокрема про це свідчить «Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затверджена 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Реєстрація договору в Міжміському Бюро технічної інвентаризації законодавством визначено не було, а отже спадкодавець ОСОБА_2 08.02.1991 року набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за законодавством яке діяло на той час.
З огляду на те, що вимоги позивача підтверджені належним і допустимим доказами, то за вказаних обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Керуючись ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 268, 280- 283, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Роз`яснити учасникам справи, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін