Провадження № 22-ц/802/254/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року АТ «Таскомбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалось на ті обставини, що 15 квітня 2020 року між ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № , відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 195786 грн 65 коп., строком на 36 місяців, підписанням якого підтвердив згоду, що підписуючи його разом з паспортом кредиту та умовами отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» підтверджує, що вказані документи становлять єдиний кредитний договір.

За умовами вказаного кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим договором.

Крім того позивач вказував, що 17 грудня 2021 року між ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір факторингу за № 171221, відповідно до умов якого ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передало (відступило) АТ «Таскомбанк» за плату належні йому права вимоги, а він прийняв належні ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» права вимоги до боржників, зазначених у реєстрах боржників, в тому числі і щодо відповідача ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, позивач АТ «Таскомбанк» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № від 15 квітня 2020 року в розмірі 167716 грн 15 коп., яка складається: з заборгованості по тілу кредиту 84416 грн 48 коп., заборгованості по річних процентах 4767 грн 08 коп., заборгованості по щомісячних процентах 78532 грн 59 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором № від 15 квітня 2020 року в сумі 167716 грн 15 коп. та понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 2684 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2023 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Вважаючи вказане заочне рішення суду першої інстанції незаконним, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження саме факту наявності у нього права стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки останнім не було надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження суми заборгованості за кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ «Таскомбанк» просив оскаржуване відповідачем рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, вважав доведеним факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та наявність заборгованості, яку останній допустив і не сплатив добровільно у визначений позивачем строк, що є підставою для стягнення з останнього всієї суми заборгованості на користь позивача.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 15 квітня 2020 року ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № , відповідно до умов якого товариство надало позичальнику кредит у сумі 195786 грн 65 коп., строком на 36 місяців, з щомісячною процентною ставкою 2,99% від суми кредиту згідно з графіком платежів, річними процентами в розмірі 11,99% від суми боргу за договором згідно з графіком платежів.

Разом з кредитним договором відповідач ОСОБА_1 підписав паспорт кредиту від ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» № 4659511, у якому вказано графік платежів, відповідно до якого загальний щомісячний платіж по кредиту складає 12356 грн 68коп.

Згідно п 2.2 даного кредитного договору цей договір, паспорт кредиту № 4659511 та умови отримання фінансових кредитів від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», в редакції від 17 січня 2020 року, складають єдиний договір.

Крім того встановлено, що 17 грудня 2017 року між ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та позивачем АТ «Таскомбанк» було укладено договір факторингу № 171221, за умовами якого ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передало банку за плату належні йому права вимоги, а останній прийняв належні товариству права вимоги до боржників, зазначених у реєстрах боржників.

Цього ж дня між ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» і АТ «Таскомбанк» було складено та підписано відповідний акт прийому-передачі реєстру прав вимоги за вказаним договором факторингу, яким підтверджено право вимоги нового кредитора до відповідача ОСОБА_1 про стягнення існуючої заборгованості за кредитним договором № від 15 квітня 2020 року.

Як вбачається з наданого позивачем та приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 15 квітня 2020 року, за відповідачем ОСОБА_1 рахується заборгованість у розмірі 167716 грн 15 коп., яка складається: з заборгованості по тілу кредиту 84416 грн 48 коп., заборгованості по річних процентах 4767 грн 08 коп., заборгованості по щомісячних процентах 78532 грн 59 грн.

Також встановлено, що 24 лютого 2023 року АТ «Таскомбанк» надсилало відповідачу ОСОБА_1 повідомлення-вимогу про необхідність сплати заборгованості за кредитом із роз`ясненням наслідків її непогашення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Така правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, встановлено, що перед укладенням кредитного договору відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма його умовами і погодився укласти договір саме на цих умовах, про що свідчить його підпис на самому договорі, на заяві-анкеті на оформлення кредиту та інших послуг в товаристві, на паспорті кредиту від товариства, копія яких приєднані до матеріалів справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеними ті обставини, що ОСОБА_1 , отримавши грошові кошти у порядку та на умовах, що визначені укладеним кредитним договором, взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачені в договорі строки отримані у кредит грошові кошти та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Отже, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав вірну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді