Єдиний унікальний номер судової справи: 487/1927/23
Номер провадження 22-ц/812/184/24 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Тищук Н.О., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Ковальським Є.В.,

за участю: відповідача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді - Кокорєва В.В. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що до укладення шлюбу з ОСОБА_1 вона як мати - одиначка народила сина ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , запис в графі «батько» було зроблено з її слів.

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 останній запропонував усиновити дитину та 17 травня 2017 року звернувся до Міського відділу ДРАЦС ММУЮ з заявою про усиновлення. За спільною заявою сторін в органах ДРАЦС отримано нове свідоцтво про народження дитини зі змінами з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ». ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини. Відповідач через 2 місяці після того, як вона з дітьми - з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та з дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхали з України, тобто з червня 2022 року перестав цікавитись сином, утримувати його, жодних грошових переказів від відповідача не надходило.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 приїхавши в Словацьку Республіку повідомив сину, що більше не хоче бути його батьком, тим самим наніс психологічну травму сину.

На даний час відповідач та ОСОБА_3 не спілкуються, жодних стосунків не підтримують, відповідач на даний час не соромиться при сторонніх людях висловлювати глумливу критику на адресу свого неповнолітнього сина. ОСОБА_1 категорично відмовився дати нотаріальний дозвіл ОСОБА_3 на отримання студентської візи (дозвіл батька і матері є обов`язковим для отримання візи на навчання). Відповідач постійно погрожує позивачу, що буде писати у всі інстанції, щоб примусово повернути дитину в Україну та не дати сину здобути освіту за кордоном.

Посилаючись на викладене та на п. 2 ч.1 ст.164 СК України позивачка просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відзиві на позов, ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що 17 травня 2017 року він дійсно звернувся до Міського відділу ДРАЦС ММУЮ з заявою про усиновлення ОСОБА_3 . За спільною заявою сторони отримали нове свідоцтво про народження дитини зі змінами з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ». Після повномасштабного вторгнення російських військ на територію України, 04 березня 2022 року позивачка з дітьми виїхали за кордон. З 04 березня 2022 року по 15 червня 2022 року картка відповідача для отримання заробітної плати знаходилась у позивача, тобто ОСОБА_1 фактично повністю утримував свою сім`ю за межами України, що підтверджується списанням з картки на суму більше ніж 105 000 грн. За весь час перебування сім`ї поза межами України відповідачем здійснювались перекази грошових коштів на суму 77 000 грн. Крім того, відповідач повністю сплатив за відпочинок з сім`єю на території Закарпаття в кінці липня - серпні 2022 року в розмірі 57 000 грн. Усі доводи позивача про неутримання сина не відповідають дійсності, не підтверджуються жодними доказами у справі та є вигадкою позивача. У березні 2023 року ОСОБА_2 разом з дочкою повернулась додому до м. Миколаєва, а сина залишила на території Словацької Республіки у зв`язку з навчанням без опіки. Позивач негативно налаштовує сина проти відповідача, перешкоджає у спілкуванні з сином. ОСОБА_2 у позові зазначає, що їй відомо про те, що відповідач не є біологічним батьком ОСОБА_3 . Відповідно до вимог чинного законодавства позбавити батьківських прав в судовому порядку можливо лише біологічного батька дитини, а не особу, яку записано батьком виключно за фактом перебування в зареєстрованому шлюбі з матір`ю дитини. Якщо матір дитини погоджується з тим, що біологічним батьком дитини є інший чоловік - належним способом захисту прав є звернення до суду з позовом про виключення запису про відповідача як про батька ОСОБА_3 та про визнання батьківства іншої особи. Тому, відповідач просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив позивачка зазначала, що відповідач також міг розпоряджатися коштами на його картці через мобільний додаток «електронний гаманець» на телефоні або робити перекази зі своєї картки на іншу картку через додаток «Приват 24». Весь час перебування за кордоном вона сама утримувала двох дітей. ОСОБА_1 перераховував кошти, але то були гроші на погашення кредиту, подарунок позивачу на день народження та інші свята. ОСОБА_1 досі не збирається надавати нотаріальний дозвіл на отримання сином візи на навчання, намагається перешкоджати бажанню дитини навчатися. Відповідач зовсім не цікавиться та не знає як і де буде навчатися його син. Відповідач прийняв на себе обов`язки батька, юридично це підтвердив своєю заявою в органах РАЦС, отримав свідоцтво про народження дитини, де вказаний батьком, тобто юридично набув батьківських прав, яких позивач просить позбавити ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, а саме у зв`язку з ухиленням останнього від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. ОСОБА_1 не забезпечує утримання сина не телефонує йому, не цікавиться здоров`ям дитини, під час свого приїзду до Словацької Республіки взагалі не був та не спілкувався з сином, не цікавиться навчанням, перешкоджає в отриманні візи на навчання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим що, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, і застосовується тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 ухиляється від участі у вихованні та утриманні сина. Окрім цього, судом враховано, що введення в Україні військового стану та обмеження у виїзді за кордон чоловіків за умови перебування дітей за кордоном, об`єктивно впливає на можливість повноцінної участі у вихованні дитини. До того, ж зазначено, що ненадання ОСОБА_1 дозволу для отримання візи на навчання ОСОБА_3 не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, оскільки надання такого дозволу є правом, а не обов`язком батька та не свідчить про те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на його необґрунтованість, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом неправомірно зазначено, що дитина знаходиться на території Словацької Республіки незаконно, оскільки ОСОБА_3 має офіційний документ і згода батька була на момент перетинання нею кордону. Зазначає про те, що з квітня 2023 року по листопад 2023 року відповідач не перерахував жодної гривні на утримання дітей, а тільки після примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів почав сплачувати кошти. Судом не звернуто уваги на висновок психолога.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

У судове засідання позивачка та представник третьої особи не з`явилися про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) зареєстрували шлюб 17 березня 2017 року, актовий запис №138, про що свідчить свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 , видане 17 березня 2017 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (т. 1 а.с.7).

Згідно повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 17 травня 2017 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батько - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8).

З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень №0 від 27 грудня 2017 року вбачається внесення зміни в актовий запис №2344 від 30 липня 2008 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заяви матері та батька про визнання батьківства №32/15.1-6.1.3 від 17 травня 2017 року змінено відомості про дитину: прізвище з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », по батькові з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », відомості про батька з « ОСОБА_4 » змінено на « ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України» (т. 1 а.с. 11 -12).

За період подружнього життя у сторін народилася донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №1052 (т. 1 а.с. 9).

Судом встановлено, що 06 березня 2022 року ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхали до Республіки Молдова, а з 16 березня 2022 року переїхали до Республіки Словаччина де перебувають і по теперішній час.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення вимог позивачка посилається на те, що ОСОБА_1 через 2 місяці після того, як вона з дітьми - з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та з дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхали з України, тобто з червня 2022 року перестав цікавитись сином, утримувати його, жодних грошових переказів від відповідача не надходило. До того ж, у грудні 2022 року ОСОБА_1 приїхавши в Словацьку Республіку повідомив сину, що більше не хоче бути його батьком, тим самим наніс психологічну травму сину.

Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), зазначено, що: «Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків».

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), зазначено, що: «позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків».

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

У справі, що переглядається, встановлено, що після виїзду позивачки з дітьми за кордон, відповідачем з червня 2022 року по лютий 2023 року надсилалися кошти на ім`я позивачки, про що свідчать копії платіжних інструкцій (т. 1 а.с. 68-79).

Під час апеляційного розгляду відповідачем було повідомлено про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, які він сплачує.

До того, ж сторонами не заперечується факт спільного відпочинку родини у літку 2022 року на Закарпатті та зустріч відповідача з родиною у грудні 2022 року на території Словацької Республіки. Де краще

Отже наведе свідчить про те, що ОСОБА_1 не втрачає інтерес до сина та бажає налагодити спілкування. Категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Крім того, у частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, відповідно до висновку від 05 вересня 2023 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Питання про позбавлення батьківських прав батька розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини Миколаївської міської ради 15 червня 2023 року та 24 серпня 2023 року (т. 1 а.с.196).

Доказів, які свідчили би про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, позивачка не надала, що є її процесуальним обов`язком.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність належними та допустимими доказами винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками та умисного ухилення від їх виконання. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у даній справі фактично встановив факти які не є предметом та підставою позову, а саме те, що позивачка вивезла за кордон дитину без згоди батька та те, що дитина знаходиться на території Словацької Республіки незаконно не заслуговують на увагу, оскільки у рішенні суд лише виклав зміст заяви ОСОБА_1 про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (т. 1 а.с. 14-18).

До того ж, як пояснив відповідач під час апеляційного розгляду така заява ним особисто не підписана та з якою він нікуди не звертався.

Посилання в апеляційній скарзі про те що суд не звернув уваги на висновок психолога також не можуть бути прийняті до уваги.

Так, у вказаному вище висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 05 вересня 2023 року зазначено про те, що відповідно до соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб, стосунки дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 є емоційно відстороненими, напруженими. При питаннях про батька, пов`язаних із спілкуванням з батьком спостерігався підвищений рівень тривожності та почуття образи. З боку батька не відчуває любові, захисту, підтримки та зацікавленості його життям, не має нещодавніх приємних спогадів, пов`язаних з батьком, ображається на нього через те, що останній сварить його, не телефонує, не радіє успіхам.

Як пояснив відповідач у судовому засіданні під час апеляційного розгляду, з червня 2023 року він не має змоги спілкуватися з сином та донькою, а також з позивачкою, оскільки в їх телефонах є заблокованим та з приводу чого був змушений звернутися до суду.

Твердження позивачки стосовно не надання відповідачем нотаріального дозволу сину на отримання студентської візи на навчання також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належних доказів щодо звернення позивачки до відповідача стосовно вирішення вказаного питання матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову, та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини).

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на законність ухваленого судового рішення, а зводяться до незгоди з ним та частково відтворюють позовні вимоги, а частково направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375 , 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Н.О. Тищук

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.