ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 215/4665/21 Головуючий суддя І інстанції Зуб Г. А.
Провадження № 22-ц/818/646/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про відшкодування шкоди, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2023 року по справі № 215/4665/21 за позовом ОСОБА_1 до координатора громадської організації «Харківська правозахисна група» Діденко Андрія Андрійовича про стягнення моральної шкоди,

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду м. Рогу Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача громадської організації «Харківська правозахисна група» моральну шкоду в розмірі 50000 грн., та звільнити від сплати судового збору у зв`язку з відсутністю коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 02.07.2021 в ДУ «Криворізька УВП (№3)» був проведений моніторинговий візит координаторами ГО «Харківська правозахисна група» А. Діденком та ОСОБА_2 , та в ході візиту вони відвідали камеру, в якій знаходиться позивач та провели фотозйомку приміщення, після чого на офіційному порталі громадської організації, та в соціальних мережах опублікувався звіт про візит, та на одному з фото був позивач, хоча він згоду на публікацію не надав, чим грубо порушені права позивача на розповсюдження особистої інформації без його відома та згоди, чим грубо порушені конституційні права та законодавство України.

Зазначив, що такі дії моніторів привели до того, що вказана інформація стала відомою широкому загалу осіб, внаслідок цього було зірвано його заплановане весілля, він внаслідок цього не зможе утворити сім`ю та зустрічатися з коханою нареченою, що завдає йому душевних та фізичних страждань, та стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2021 року справу за цим позовом ОСОБА_1 - передано за територіальною підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2023 року було відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вказав, що у ході проведеного моніторингового візиту координаторами ГО «Харківська правозахисна група» А. Діденком та ОСОБА_2 відбулося відвідування камери, в якій відбуває покарання позивач, та провели фотозйомку приміщення та позивача, після чого на офіційному порталі громадської організації, та в соціальних мережах опублікувався звіт про свій візит. На одному з фото був зображений позивач, хоча він згоду на публікацію не надав, чим грубо порушені права позивача на розповсюдження особистої інформації без його відома та згоди, чим грубо порушені його конституційні права та законодавство України.

Зазначив, що після подання позову відповідач видалив з сайту організації фотографію, що на думку позивача доводить протиправність дій відповідачів вважає, та що цим він визнав свої дії незаконними.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить суд залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказав, що його дії відповідали закону, позивач добровільно спілкувався з відповідачами на умовах анонімності, особистість відповідача не була розголошена, оскільки на фото його обличчя було закрите. В результаті не була опублікована інформація, яка ідентифікує позивача, оскільки у розумінні ст. 11 Закону України «Про інформацію», ст. 1 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані позивача у даному випадку не були публічно розголошені. Такі дії відповідача відповідають Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679, що регулює захист прав фізичних осіб під час обробки персональних даних. У даному випадку була поширена фотографія, на якій було анонімне зображення позивача, на якій його неможливо ідентифікувати, що відповідає також нормі ст. 308 ЦК України та не вважається внаслідок цього її публічним розповсюдженням.

У письмових поясненнях (відповіді на відзив на скаргу) апелянт проти відзиву заперечив, та зазначає, що відзив містить завідомо неправдиву інформацію, та наполягає на обґрунтованості доводів своєї апеляційної скарги.

Відповідач у відповідь на це додатково зазначив, що інформація про засудження апелянта є за своєю суттю публічною, яка до виникнення цього спору вже опублікована на офіційному сайті Судова влада в Україні у підрозділі Стан розгляду справ, де можна знайти інформацію, що апелянт був засуджений до довічного позбавлення волі. Діяльність відповідачів у даному випадку є громадським контролем, була спрямована на захист прав людини в медичній сфері у виправній установі, перевірки умов утримання засуджених, та була спрямована на захист їх інтересів, зокрема й позивача. Публікація звіту про візит відповідача у складі моніторингової групи не вплинула на рівень прав і свобод апелянта, та не завдала йому шкоди, таких доказів до суду не було надано.

Частиною 13 ст.7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа з огляду на ціну позову є малозначною, менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, доводи апеляційної скарги стосуються лише переоцінки тих доказів, які вже були надані сторонами до суду першої інстанції, нові докази у розумінні ст. 367 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надавались, аргументи сторін в суді апеляційної інстанції порушують питання правильного застосування норм права, сторони отримали процесуальну можливість з цього приводу надати до суду апеляційної інстанції відповідні аргументи на підтвердження своєї позиції у спорі, - розгляд апеляційної скарги здійснюється без судового засідання, у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржене рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав наступні мотиви.

Положеннями статті 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Судом встановлено, що на а.с. 20 міститься фотокартка, на якій зображена особа, за якою можна індентифікувати чоловіка.

Відповідно до частин першої та другої статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою.

Згідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Тлумачення частини першої статті 308 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, фотографія на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких: (а) фізична особа позувала авторові за плату; (б) це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб (ч.3 ст. 308 ЦК України).

Під час судового розгляду встановлено, що авторами статті у статті освітлюються порушення прав людини в медичній сфері, та дається загальна характеристика виправної установи, під час візиту якої були взяті інтерв`ю з особами, які відбувають покарання, та зазначені умови тримання засуджених, що в даному випадку відноситься до вийнятків, перелічених у ч.3 ст. 308 ЦК України, що є підставою для розповсюдження фото без дозволу фізичної особи, а саме вказане викликано необхідністю захисту інтересів інших осіб, які відбувають покарання у виправній установі. Сам факт зйомки було здійснено при виконанні громадських обов`язків, тобто громадському контролю.

Отже, суд зазначає про відсутність належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо було б встановити, що між відповідачем та позивачем виникли будь-які правовідносини, та відповідно, заподіяння громадською організацією в особі його координатора моральної шкоди позивачу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сам факт фотографування умов відбування покарань засудженими не свідчать про порушення права на особисте життя позивача, шляхом зняття його на фото, та позивачем не доведено факт опублікування вказаного матеріалу у мережі Інтернет саме відповідачем, оскільки останній є лише одним з авторів статті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першої статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У статті 68 Конституції України зазначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями статті 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач на разі відбуває покарання у ДУ «Криворізька установа ВП (№3)».

05.07.2021 на інформаційному порталі «Права людини в Україні» Харківська правозахисна група опубліковано статтю за назвою «Моніторинговий візит до ДУ «Криворізька установа ВП (№3)», авторами якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , де викладено інформацію про результати моніторинговий візиту ДУ «Криворізька установа ВП (№3)» з фотокартками.

Позивач зазначає, що на одній з фотокарток знаходиться він, хоча свою згоду на фотографування він не надав, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди, яка виражається в пригніченому стані. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Судом встановлено, що на а.с. 20 міститься фотокартка, на якій зображена особа, за якою можна індентифікувати чоловіка.

Відповідно до частин першої, другої статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою.

Згідно статті 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Якщо фізична особа позувала авторові за плату, фотографія, інший художній твір може бути публічно показаний, відтворений або розповсюджений без її згоди. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року).

Відносно фотографій Європейський Суд вказав, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватись від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов`язання, невід`ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов`язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 96, 98, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).

При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів Європейський суд акцентує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Тим не менше, суд вважає відзначити, що він визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалось спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов`язаним із попереднім. У зв`язку з цим необхідно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, у той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов`язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. По-третє, попередня поведінка відповідної особи. Поведінка відповідної особи до оприлюднення повідомлення або те, що фотографія і пов`язана з нею інформація вже з`являлись у попередній публікації, також є фактором, який слід брати до уваги. Проте, сам факт попереднього співробітництва з пресою не може бути аргументом для позбавлення відповідної сторони усього захисту від оприлюднення спірної фотографії. По-четверте, зміст, форма і наслідки публікації. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який слід взяти до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. По-п`яте, обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Слід також звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 109-113, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).

У даному випадку інформація про те, що позивач відбуває покарання на підставі відповідного вироку суду є публічною інформацією внаслідок того, що відповідний судовий процес відбувався у публічному порядку. Кожен засуджений має бути готовий до того, що у суспільства існує публічний інтерес щодо належних умов його утримання у виправній установі. Саме з такою метою відповідач опублікував результати моніторингу умов утримання засуджених у виправній установі. При цьому, як вбчається з фото на а.с. 20, на якому обличчя людини не заретушоване і внаслідок цього може бути ідентифіковано, на ньому відсутня інформація, яка безспірно ідентифікує цю людину як засуджену особу, у публікації відсутня інформація про це та дані про особу людини, яка зображена на фото. Фото має підпис: «медична частина», а людина одягнута у спортивний цивільний одяг, інтер`єр зображеного на фото приміщення має цивільний вигляд нейтрального, який безспірно не свідчить, що зображена на ньому особа відбуває покарання (а.с. 20).

Тлумачення частини першої статті 308 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, фотографія на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких: (а) фізична особа позувала авторові за плату; (б) це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб (ч.3 ст. 308 ЦК України).

Під час судового розгляду встановлено, що авторами статті у статті освітлюються порушення прав людини в медичній сфері, та дається загальна характеристика виправної установи, під час візиту якої були взяті інтерв`ю з особами, які відбувають покарання, та зазначені умови тримання засуджених, що в даному випадку відноситься до вийнятків, перелічених у ч.3 ст. 308 ЦК України, що є підставою для розповсюдження фото без дозволу фізичної особи, а саме вказане викликано необхідністю захисту інтересів інших осіб, які відбувають покарання у виправній установі. Сам факт зйомки було здійснено при виконанні громадських обов`язків, тобто громадському контролю.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченого у ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не довів, що внаслідок публікації фото, яке зображене на а.с. 20, його можливо ідентифікувати, як особу, що відбуває покарання у виправній установі. При цьому позивач, який є засудженою особою в результаті публічного судового процесу, не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що така публікація, яка була необхідною з огляду на публічний інтерес до умов утримання та лікування засуджених у виправних установах, завдала йому душевної травми, та з урахуванням його перебування у місцях позбавлення волі за вироком суду, негативно вплинула на можливість укладення ним шлюбу, можливості підтримання відносин з його нареченою. Колегія суддів також звертає увагу, що його шлюб та можливість підтримання відносин з нареченою залежать у першу чергу від умов режиму його перебування у місцях позбавлення волі, які виникли до згаданої публікації моніторингової місії громадської організації. Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, за його недоведеності.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 травня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В. Бурлака.

Ю.М.Мальований.