У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

336/13570/23

4-с/336/11/2024

м. Запоріжжя 15 березня 2024 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Бублій Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ПАТ " Запоріжжяобленерго " на дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитра Юрійовича, боржник ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся представник Сколибог А.Ф. в інтересах ПАТ «Запоріжжяобленерго» зі скаргою на дії Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю.

У скарзі посилалися на те, що 20.12.2023 року в ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження представнику стягувача стало відомо про перерахування коштів, що були стягнуті з боржника на виконання рішення суду в сумі 296,18 грн. (ВП № 72526017) на користь особи, що не є стягувачем у виконавчому провадженні.

Вважають, що своїми діями приватний виконавець самостійно змінив спосіб виконання рішення суду, та відповідно порядок застосування норм законодавства.

Прохали:

1. Дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. щодо перерахування вказаних коштів визнати неправомірними;

2. Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. вжити заходів щодо повернення коштів на рахунок стягувача ПАТ "Запоріжжяобленерго".

Суд, вивчивши матеріали скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

На примусовому виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. перебуває виконавче провадження № 72526017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства „Запоріжжяобленерго в особі Запорізьких міських електричних мереж витрат зі сплати судового збору в сумі 2270,00 грн. (р/р НОМЕР_1 в АТ "Метабанк", МФО 313582, , код оплати 20).

Як наголошує скаржник, 20.12.2023 року в ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження представнику стягувача стало відомо про перерахування коштів, що були стягнуті з боржника на виконання рішення суду в сумі 296,18 грн. (ВП № 72526017) на користь особи, що не є стягувачем у виконавчому провадженні.

Відповідно призначення платежу кошти, стягнуті з боржника на користь ПАТ "Запоріжжяобленерго" за ВП були перераховані Міністерству Юстиції України.

За скаргою зазначено, як пояснив приватний виконавець, кошти перераховано на виконання листа начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 115859/20.1/33-23 від 04.09.2023 року, у зв`язку з тим, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" являється боржником за зведеним виконавчим провадженням, що перебуває на виконанні у ВПВР ДДВС МЮУ. В листі вказано "просимо стягнуті кошти на користь ПАТ "Запоріжжяобленерго" перераховувати на депозитний рахунок відділу примусового виконання рішень...".

Суд, задовольняючи скаргу, виходить з наступного.

Відповідно ч.1 ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно ст.1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюється Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно ст.5 вказаного Закону приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону. Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень.

Відповідно ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Порядок виплати стягнутих грошових коштів визначено ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» - грошові кошти, стягнуті з боржника зараховуються на відповідний рахунок приватного виконавця.

Частиною 3 ст.47 вказаного Закону визначено, що стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Крім того, імперативною нормою ч.5 ст.47 вказаного Закону визначено, що не допускається виплата стягувачу стягнутих коштів готівкою або виплата стягнутих коштів іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових коштів заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із ст.51 цього Закону).

Тобто, лише стягувач має право визначати рахунок на який необхідно перерахувати стягнуті з боржників на його користь кошти. Взаєморозрахунок та перенаправлення грошових коштів законодавством не передбачено.

Законодавством передбачено порядок звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб.

Відповідно ч.4 ст.53 Закону України «Про виконавче провадження» на належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом. При цьому, сам виконавець не являється «іншою особою», а є учасником виконавчого провадження, особою на яку відповідно до законодавства покладено виконання функцій держави у сфері примусового виконання рішень.

Кошти, які надходить на рахунки з обліку депозитних сум за результатом примусового виконання рішень, не є власністю приватного виконавця, у зв`язку з чим виконавець не має права розпоряджатись цими коштами. Депозитні рахунки є рахунками зі спеціальним режимом використання, кошти на цих рахунках мають цільове призначення, а саме для виплати стягувачам, як це передбачено п.1 Розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень. Іншого порядку зарахування коштів не передбачено.

Лист ВПВР ДДВС Міністерства юстиції щодо перерахування коштів на депозитний рахунок відділу не має достатньої правової підстави для вчинення вказаних в ньому дій, оскільки будь-які листи, доручення, вказівки, накази, тощо не можуть суперечити вимогам закону, а тим більше змінювати порядок застосування його положень.

Перерахування ж приватним виконавцем коштів згідно звернення начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ без наявності відповідної ухвали суду не лише порушує норми ст.ст. 47, 53 Закону України «Про виконавче провадження», норми п.13 Розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, а й становить втручання в право ПАТ «Запоріжжяобленерго» на мирне володіння майном закріплене в ст.1 Протоколу 1 до Конвенції (рішення у справі «Войтенко проти України»), оскільки рішення суду на користь стягувача по суті залишається невиконаним.

Своїми діями приватний виконавець самостійно змінив спосіб виконання рішення суду, а й відповідно порядок застосування норм чинного законодавства.

Частиною 1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом

Відповідно ст.ст. 447, 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно ч.1, 2, 3 ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Уразі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що перерахування приватним виконавцем коштів, стягнутих з боржника на користь Міністерства юстиції України, яке не є стягувачем у виконавчому провадженні, є неправомірним, та зобов`язує приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом вжиття заходів щодо повернення коштів на рахунок стягувача ПАТ "Запоріжжяобленерго".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, ст.ст. 1, 18, 47, 53, 74 Закону України «Про виконавче провадження» суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати дії Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. щодо перерахування коштів, стягнутих за ВП №72526017 на депозитний рахунок відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на підставі листа відділу № 115859/20.1/33-23 від 04.09.2023 року - неправомірними.

Зобов`язати Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. вжити заходів щодо повернення коштів в сумі 296,18 грн. на рахунок стягувача ПАТ "Запоріжжяобленерго".

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження : якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін