Провадження № 2/202/72/2024
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

12 січня 2024 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого - судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державною нотаріальною контрою м. Краматорська 06.05.2004 року за № 2-2988, він є власником домоволодіння АДРЕСА_1 .

У його будинку з 2009 року зареєстрований його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У серпні 2018 року останній виїхав з його будинку на постійне місце проживання в іншу область, але з реєстрації не знявся. Точне місце його проживання невідомо.

Через реєстрацію у будинку ОСОБА_2 вимушений оплачувати додаткові комунальні послуги.

За цих підстав позивач просить усунути йому як власнику перешкоди у користуванні своїм майном, визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання позивач не з`явився, в своєму позові просив проводити розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, неодноразово викликався в судове засідання, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність від нього не надходило, у зв`язку з чим судом проведений заочний розгляду справи у відсутності відповідача на підставі наявних даних та доказів.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2004 року позивачу на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Право власності позивача на це нерухоме майно було зареєстроване 06.07.2004 року Краматорським міським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом № 4055695 про реєстрацію права власності, наданим позивачем (реєстраційний номер 4978187).

10.03.2009 року у вказаному житлі був зареєстрований син позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявляючи позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житлом, позивач посилається на те, що останній у будинку не проживає з серпня 2018 року, виїхавши на інше місце проживання, але з реєстрації місця проживання не знявся.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з того, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тож, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

При цьому статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У своєму позові позивач стверджує, що відповідач з серпня 2018 року не проживає у належному йому будинку.

На підтвердження непроживання відповідача у будинку АДРЕСА_1 позивач надав суду акт від 19.12.2022 року підписаний головою комітету мікрорайону № 4 ОСОБА_3 та мешканцями: будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , будинку АДРЕСА_3 - ОСОБА_5 , будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_6 , з якого слідує, що ОСОБА_2 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з серпня 2018 року.

В свою чергу, відповідач до суду не з`являється, доказів свого проживання та користування спірним домоволодінням або поважних причин непроживання в ньому чи відсутності в нього іншого житла не надав.

Отже, відповідачем не доведено, що позбавлення його права користування домоволодінням буде непропорційним втручанню в його право на житло, порушуватиме положення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Суд ураховує, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , до якого відповідач вселився як член сім?ї власника.

Однак понад один рік відповідач вказаним житлом не користується і будь-яких поважних причин свого непроживання у будинку не надав.

Отже, з огляду на диспозитивність та змагальність судового процесу підстав не довіряти доводам позивача щодо непроживання відповідача у будинку без поважних причин у суду немає.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим позов задовольнити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .

При розподілі судових витрат, суд виходить із положень частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Оскільки позов задоволено, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 992 (дев?ятсот дев?яносто дві) грн. 40 коп.

Це заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дані учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Наталія Марченко