Справа № 352/2941/23
Провадження № 2/352/154/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Гундич Г. В.

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями поліцейського,

у с т а н о в и в :

Позивач у листопаді 2023 р. звернувся до суду з позовом відповідача про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями поліцейського, в якому просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь 10000,00 грн відшкодування моральної шкоди та 4000,00 грн витрат на правничу допомогу, понесених у справі про адміністративне правопорушення № 352/147/23.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що 16.01.2023 поліцейський СРПП ВП № 1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області Човган В. І. склав протокол серії ВАВ № 291109 про адміністративне правопорушення, в якому зазначив, що позивач вчинив домашнє насильство, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вказаний протокол ВП № 1 направило до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області для притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Оскільки події, які зазначені в незаконно складеному поліцейським протоколі, взагалі не мали місця, та відомості, що містяться в протоколі, не відповідають фактичним обставинам, позивач та його захисник адвокат Малетин А. Я. подали клопотання про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 147 КУпАП. Постановою від 28.02.2023 Тисменицький районний суд Івано-Франківської області закрив провадження в справі щодо позивача в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Таким чином, очевидним є факт, що поліцейський Човган В. І. незаконно і безпідставно склав протокол щодо позивача, в який вніс завідомо неправдиві відомості про вчинення позивачем домашнього насильства. Факт незаконних дій поліцейського підтверджений судовим рішенням та не підлягає доведенню. Такими незаконними діями позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, втраті психічного спокою внаслідок усвідомлення факту незаконного складення щодо нього адміністративного протоколу. Також моральна шкода полягає в тому, що він змушений був неодноразово відриватися від постійних занять, витрачати своє здоров`я, час та кошти на захист своїх інтересів у суді та доведення своєї невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення. Враховуючи глибину душевних страждань, характер і тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою і попереднього життєвого стану, із врахуванням вимог розумності та справедливості, завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 10000 грн. Крім того, позивач поніс витрати в розмірі 4000 грн у зв`язку з наданням правничої допомоги адвокатом Малетиним А. Я., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 01-02/23 від 28.02.2023 та актом про надання професійної правничої допомоги від 28.02.2023.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав і просив його задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відповідач ГУНП в Івано-Франківській області належно повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суду про причини неприбуття свого представника в судове засідання, не подав відзиву.

Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Установлено, що поліцейський СРПП ВП № 1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області Човган В. І. 16.01.2023 склав протокол серії ВАВ № 291109 про адміністративне правопорушення, в якому зазначив, що ОСОБА_1 16.01.2023 близько 17 год за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 вчинив стосовно своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме виражався в її сторону нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (копія протоколу підшита на а.с.3).

Постановою від 28.02.2023 Тисменицький районний суд Івано-Франківської області закрив провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с.4-5).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діє правило частини шостої цієї статті, відповідно до якого така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачених ст. 1173, 1174 ЦК України.

За правилами ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України ).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, є правопорушення, яке включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 9 постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Указаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципами розумності, виваженості, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом («Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 р.).

ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу) від 29 березня 2001 р. використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)», «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Сатисфакція це форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Справедлива сатисфакція не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією ЄСПЛ вважає саме встановлення факту порушення. Тобто, зважаючи на всі особливості кожної справи, Суд може вирішити, що стосовно певних скарг визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. Суд також може з міркувань справедливості призначити відшкодування у розмірі, меншому за фактично нанесену шкоду чи фактично понесені витрати, або не призначити відшкодування взагалі. Наостанок, Суд зазвичай бере до уваги місцеві економічні обставини.

У рамках розгляду цієї справи суд установив, що протокол про адміністративне правопорушення стосовно позивача складений поліцейським 16.01.2023, постанова ухвалена судом 28.02.2023, що свідчить про нетривалість провадження в справі (трохи більше одного місяця). Суд також ураховує, що в судовому рішенні від 28.02.2023 констатована недостатність наданих органом поліції матеріалів для підтвердження події правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та вини позивача у його вчиненні.

З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, враховуючи обставини закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо позивача, з урахуванням діючого в державі воєнного стану, суд приходить до висновку, що сам факт визнання порушеного права позивача та його відновлення в судовому порядку є адекватним засобом для згладжування завданих позивачу душевних страждань і справедливої сатисфакції, тому немає потреби у грошовому відшкодуванні завданої моральної шкоди.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями поліцейського, не підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у справі про адміністративне правопорушення № 352/147/23, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Стаття 59 Конституції України закріплює, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно ст. 30 Закону Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається у договорі за погодженням адвоката з клієнтом, а право суду втручатися у ці правовідносини обмежене.

Європейський суд з прав людини висловив правову позицію, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах), задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яких доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення ЄСПЛ від 10 січня 2010 року у справі «Дубовик проти України», рішення ЄСПЛ від 18 лютого 2010 року у справі «Гуриненко проти України»).

Суд ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, відповідно до якого ЦПК України передбачає такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП представляв адвокат Малетин А. Я., який діяв на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 30/09/22 від 30.09.2022 (а.с.6). Згідно акту про надання професійної правничої допомоги від 28.02.2023 (а.с.7) адвокат підготував клопотання про закриття справи, на що витратив 6 годин, на загальну суму 3000 грн, участь у судових засіданнях оцінена у 1000 грн, загальна сума гонорару склала 4000 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 01-02/23 від 28.02.2023 позивач заплатив 4000 грн за надану правничу допомогу (а.с.6 зв. ст.).

Суд зазначає, що адвокат Малетин А. Я. не брав участі в судовому засіданні під час розгляду судом справи про адміністративне правопорушення щодо позивача, тому заявлена до стягнення сума 1000 грн за участь у судовому засіданні є необґрунтованою.

З урахуванням незначної складності справи про адміністративне правопорушення, обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг), що полягала в підготовці клопотання про закриття справи про адміністративне правопорушення, реального часу, необхідного для виконання такої роботи, та загалом незначного обсягу юридичної та технічної роботи з підготовки клопотання про закриття справи, суд уважає, що розмір заявлених позивачем витрат за надання правничої допомоги у 3000 грн не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності.

Суд, керуючись принципами розумності, співмірності, реальності, визначає до стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 1500 грн витрат на правничу допомогу, понесених у рамках судового розгляду справи про адміністративне правопорушення.

При цьому суд ураховує правовий висновок, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 р. в справі № 910/23967/16, відповідно до якого кошти на відшкодування шкоди, завданої державою, підлягають стягненню з Державного бюджету України, резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів; судові витрати у справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Судовий збір у цій справі відповідно до вимог п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справлявся.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», керуючись ст. 263-265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями поліцейського, задоволити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 1500 (одну тисячу п`ятсот) грн витрат на правничу допомогу, понесених у рамках судового розгляду справи про адміністративне правопорушення.

У решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: держава Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, вул. Української Перемоги (Ак. Сахарова), 15, м. Івано-Франківськ, .

Повне рішення складене 23.01.2024.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ