ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 квітня 2024 року

м. Харків

Справа № 553/5692/22

Провадження № 22-ц/818/897/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання : Носової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року, ухвалене суддею Ященко С.О., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

В обгрунтування позову зазначає, що з червня 2017 року вона разом із ОСОБА_4 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Останнім часом проживали за адресою: АДРЕСА_1 . За час спільного проживання ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 722 404грн. З 13 серпня 2021 року зазначену квартиру вони передали в оренду. Вказує, що вказана квартира придбана за їх спільні кошти. Наявність у договорі купівлі-продажу квартири вказівки на те, що чоловік ні з ким не веде спільного господарства, обумовлена тим, що в цей день вона захворіла та не могла бути присутньою під час вчинення цього правочину, в тому числі й надати відповідну згоду на укладення договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Його похованням повністю займалась вона. Єдиним спадкоємцем першої черги є донька ОСОБА_4 - ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та відкриття спадкової справи.

З урахуванням викладених обставин просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю разом із ОСОБА_4 з червня 2017 року по 09 серпня 2022 року, та визнати за нею право на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що на підтвердження факту спільного проживання нею були надані суду належні та допустимі докази, а саме: декларації лікарів, довідка з житлового комплексу в якому вона проживала спільного із ОСОБА_4 , документи з місця їх спільної роботи, особисте листування.

Додатковим підтвердженням рівня її взаємовідносин із ОСОБА_4 є те, що вона повністю займалася похованням чоловіка, що підтверджується відповідними доказами.

Вважає, що надані нею докази свідчать про наявність спільних прав і обов?язків, притаманних подружжю, підтверджують ведення спільного господарства та спільного побуту.

Також, факт її спільного проживання з ОСОБА_4 підтверджується показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні й підстави, передбачені 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) такою, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Борівського районного суду Харківської області від 10 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. Судове рішення набрало законної сили 24 листопада 2017 року.

11 серпня 2021 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу було придбано у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18 серпня 2022 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадкова справа, яка складається в тому числі із квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 28 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Мітякіною С.З. заведено спадкову справу №35/2022 після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до копії спадкової справи № 35/2022, заведеної після ОСОБА_4 , з заявами про прийняття спадщини звернулись позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що з червня 2017 року вона із ОСОБА_4 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Оскільки вказана квартира була придбана у період їх спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу за їх спільні кошти, то вона є їх спільною сумісною власністю.

Як вбачається із копії спадкової справи №35/2022, ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч.1 ст.1226 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Частиною 1 статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народження після його смерті, той з подружжя який його пережив та батьки.

За частинами 1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (стаття 1270 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина перша статті 1273 ЦК України).

Згідно пункту пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.

Однак правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються ЦК України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України.

Строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини.

Пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №676/47/21 (провадження №61-8014св22), від 21 червня 2022 року у справі №175/1404/19 (провадження №61-5707св23).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Строк для прийняття спадщини відповідно до статті 1270 ЦК України, який є присічним, закінчився 10 лютого 2023 року.

Згідно відповіді приватного нотаріуса ХМНО Мітякіної С.З. від 03 травня 2023 року №88/02-14, заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини надійшла та була зареєстрована у книзі вхідної кореспонденції 03 травня 2023 року, тобто з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Факт відкриття спадкової справи нотаріусом, не може свідчити про прийняття ОСОБА_2 спадщини, оскільки повноваження щодо надання додаткового строку на прийняття спадщини надані виключно суду у відповідності із частиною третьою статті 1272 ЦК України.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_6 , зазначає, що у спірній квартирі її батько ОСОБА_4 проживав сам та був в ній зареєстрований один.

Отже, фактично спадщину ОСОБА_2 також не прийняла.

Таким чином, з викладеного вбачається, що відсутні спадкоємці після смерті ОСОБА_4 , які у встановленому законом порядку прийняли спадщину.

Частино 1 статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.

Як свідчать матеріали справи орган місцевого самоврядування Харківська міська рада до участі у справі залучена не була. Позивачем клопотання про залучення до участі в справі Харківську міську раду в якості співвідповідача.

Враховуючи, що пред`явлення позову до неналежного кола відповідачів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, висновок суду першої інстанції про ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_4 , ведення ними спільного бюджету, господарства та побуту, спільної праці, тобто недоведеність позовних вимог, є помилковим та передчасним.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі 2-7200/08.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності до належного кола відповідачів, якими є Харківська міська рада та ОСОБА_2 .

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду першої інстанції підлягає зміні, в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова