Справа № 136/1732/23
Провадження № 22-ц/801/401/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 рокуСправа № 136/1732/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №136/1732/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Крейдіна Володимира Олександровича на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2023 року, яке ухвалене суддею Іванець О.Д. у Липовецькому районному суді Вінницької області,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2008 року присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі по 150 грн щомісячно, починаючи стягнення з 23 червня 2008 року протягом строку інвалідності.

Позивач зазначає, що станом на даний час, встановлена сума судом в розмірі 150 грн є недостатньою, так як вона отримує пенсію по інвалідності. Стан здоров`я позивача змінився, оскільки з 1997 року вона перебувала на диспансерному обліку як особа, що має ІІІ групу інвалідності. Однак з 01 квітня 2012 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності довічно, у зв`язку із загостренням захворювання, що тягне за собою постійного медичного втручання та вживання постійно медичних засобів.

Відповідач, працює офіційно працевлаштований, отримує дохід близько 20 000 грн. щомісячно та періодично отримує кошти як член духовного оркестру. Сімейний стан відповідача також є фактом зміни матеріального достатку. Залишивши сім`ю у 1997 році одружився з ОСОБА_3 , яка на сьогоднішній день отримує пенсію за віком і працює у школі-інтернаті. Позивач вважає, що відповідач має сплачувати їй аліменти в більшому розмірі, зокрема по 1000 грн щомісячно.

ОСОБА_1 вказує, що вона попередньо зверталась до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом про зміну розміру аліментів, однак їй було відмовлено рішенням суду.

Враховуючи наведене позивач просила збільшити розмір аліментів із 150 грн до 1000 грн, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і впродовж строку інвалідності.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у позові. Вказує, що позивач отримує пенсію по інвалідності, як інвалід II групи, яка перевищує прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність. У позивача змінилась група інвалідності з III на II, також змінився розмір пенсії по інвалідності. На сьогоднішній день майновий стан відповідача, не покращився, а погіршився у зв`язку із зміною сімейного стану, оскільки витрачаються значні кошти на лікування дружини.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В якості основного доводу зазначає, що суд невірно зробив висновок щодо недоведеність обставини, на які вона посилалася, обґрунтовуючи позовні вимоги. Судом не взято до уваги, що позивач несе витрати на комунальні послуги, за якими накопичилась заборгованість. Зокрема доводи апеляційної скарги в основному зводяться до обставин викладених у позові, якому суд першої інстанції не дав належної правової оцінки на переконання позивача.

В свою чергу ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2024 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2008 року, розглянуто справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі по 150 грн щомісячно, починаючи стягнення з 23 червня 2008 року протягом строку інвалідності.

Згідно довідки про доходи №3001 0507 8711 3010 ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, розмір якої у травні 2023 року складав 2760 грн (а.с.6 на звороті).

Відповідно до довідки Акту огляду МСЕК від 12 березня 2012 року слідує, що ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності з 01 квітня 2012 року, загальне захворювання, безстроково (а.с.7).

Крім того, згідно довідки №154, виданої КНП «Турбівський селищний центр первинної медико-санітарної допомоги Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області», слідує, що ОСОБА_1 стоїть на обліку з діагнозом: епілептична хвороба та отримує по реімбурсації препарати з частковою доплатою згідно з Наказом МОЗ від 21 лютого 2023 року №351 «Про затвердження Реєстру лікарських засобів, які підлягають реімбурсації», Наказ МОЗ від 27.10.2022 №1931 (а.с.8).

Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення від 08 вересня 2022 року за №233 слідує, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Вінницької РВА №3 Липовець по 30 квітня 2022 року. Станом на сьогодні житлову субсидію не отримує у зв`язку із заборгованістю за житлово-комунальні послуги з 01 травня 2022 у сумі боргу 10770,29 грн (а.с.10).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 706506 від 16 грудня 2021 року (а.с.14), ОСОБА_1 встановлено діагноз: основний К74-ІХС із стенокардією; основний І20.9 Стенокардія, неуточнена ІХС. Стабільна стенокардія напруги ІІ ФК. Атеросклеротичий кардіосклероз СН ІІ. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. ризик 3. Гіпертензивне серце (ГЛШ). У даній виписці зазначено, що ОСОБА_1 , звернулась за випискою препаратів за програмою "Доступні ліки". Лікарські препарати призначені за рецептом.

Також, відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 706506 від 12 вересня 2022 року (а.с.15), ОСОБА_1 встановлено діагноз: основний К86-Гіпертонія неускладена. У даній виписці зазначено, що ОСОБА_1 лікарські препарати призначено за рецептом.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 706506 від 07 лютого 2023 року (а.с.16), ОСОБА_1 встановлено діагноз: основний К86-Гіпертонія неускладена. У даній виписці зазначено, що ОСОБА_1 лікарські препарати призначено за рецептом.

Крім того, позивачем до позовної заяви додано квитанції на ліки, а також квитанції за сплачені комунальні послуги (а.с.11 13).

Відповідач до відзиву на позов надав такі докази по даній справі:

- довідка №222 від 31 жовтня 2023 року про доходи видана громадянину ОСОБА_2 про те, що він займає посаду вчителя музики та йому нараховано заробітну плату за місцем робочим у сумі 111337,43 грн, з яких відраховано 23486,85 грн, та фактично отримано доходу у сумі 87850,58 грн за 6 місяців у період з квітня 2023 року по вересень 2023 року;

- довідка до акту МСЕК від 28 травня 2020 року, з якої слідує, що ОСОБА_2 встановлена ІІІ група інвалідності, безстроково;

- довідка до акту МСЕК від 20 липня 2023 року, з якої слідує, що ОСОБА_3 (теперішній дружині відповідача) встановлена І група інвалідності, безстроково.

Відмовляючи в задоволенні позову у цій справі, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивачем не доведено належними доказами, що вона потребує матеріальної допомоги в розумінні ч.4 ст.75 СК та ч.2 ст.76 СК України. В свою чергу, позивач отримує пенсію як інвалід ІІ групи у розмірі, що не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, визначеного законодавством України, адже розраховується з його врахуванням.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала, що станом на даний час, встановлена сума судом в розмірі 150 грн є недостатньою, так як вона отримує пенсію по інвалідності. Відповідно стан її здоров`я змінився, оскільки з 1997 року вона перебувала на диспансерному обліку як особа, що має ІІІ групу інвалідності. Однак з 01 квітня 2012 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності довічно, у зв`язку із загостренням захворювання, що тягне за собою постійного медичного втручання та вживання постійно медичних засобів. Крім того, зазначає, що підставою повторного звернення (втретє) до суду з аналогічним позовом стало значне погіршення її матеріального становища, що викликано затратами на комунальні платежі та придбання ліків, які вона змушена постійно приймати у зв`язку із незадовільним станом здоров`я.

Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.

За положеннями ч. 2-4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується ст. 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності.

Частинами 1 і 3 ст. 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена доходом у розмірі прожиткового мінімуму.

Крім того, умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя також є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про зміну розміру аліментів, саме обов`язком ОСОБА_1 є доведення належними та допустимими доказами наявності підстав для збільшення розміру аліментів.

Проте, як свідчать матеріали справи, позивач не довела належними та допустимими доказами того, що витрати на її лікування перевищують розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою та фактичний розмір пенсії, який вона отримує.

Матеріали справи містять медичні виписки, заключення та направлення, відомості стосовно рекомендованого лікування, з яких не можливо встановити які саме ліки призначено позивачу для постійного приймання та у якій кількості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що потребує збільшення розміру аліментів, при цьому надала квитанції на ліки, а також квитанції за сплачені комунальні послуги та попередження про відключення газопостачання. Однак, суми, що вказані у квитанціях на ліки не вказують на те, що витрати на придбання ліків перевищують розмір встановленої пенсії по інвалідності позивача та квитанції по сплаті житлово-комунальних послуг не дають можливості суду встановити розмір вказаних платежів та яка їх частина покривається субсидією.

В той же час із наданих позивачем чеків про придбання медикаментів неможливо достовірно встановити ким вони купувались, чи відповідають зазначені ліки медичним рекомендаціям ОСОБА_1 , та яка частина їх вартості відшкодована за програмою «Доступні ліки». Надані суду квитанції по сплаті житлово-комунальних послуг не дає об`єктивної можливості суду встановити повний реальний розмір вказаних платежів (а.с.9, 11).

Разом з тим, позивачем суду не надано доказів щодо значного погіршення її матеріально становища та забезпечення нижче встановленого законом прожиткового мінімуму.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що майновий стан відповідача не покращився, а погіршився у зв`язку із зміною сімейного стану, значні кошти витрачаються на лікування дружини.

Тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про збільшення розміру аліментів відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено, що від дня постановлення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів змінилось сімейне становище та матеріальний стан платника або одержувача аліментів, виникли інші обставини, що відіграють суттєву роль в житті позивача та відповідача, і що є підставою для збільшення розміру аліментів.

Виходячи з того, що згідно статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, колегія суддів вважає, що суд виходячи з положень ч.4 ст.75 СК та ч.2 ст.76 СК України дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з цим висновком погоджується і апеляційний суд враховуючи фактичні обставини справи. Оскільки позивачем на підтвердження заявлених нею вимог, не надано жодного доказу про зміну матеріального стану - у відповідача в бік покращення, а у позивача - в бік погіршення.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, не вбачає підстав для скасування рішення та збільшення розміру раніше визначених аліментів, як то передбачено СК України, на які посилалася позивач в позовній заяві, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дублюють позовні вимоги позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 258, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 31 січня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.