РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2024 року

м. Рівне

Справа № 556/564/23

Провадження № 22-ц/4815/541/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач: Вараська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Володимирецької селищної ради

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Печончика О.В. на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року, ухвалене в складі судді Котик Л.О., дата складання повного тексту рішення 29.02.2024 року, у справі № 556/564/23,

в с т а н о в и в :

В лютому 2023 року Вараська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Володимирецької селищної ради звернулась з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 , є власником нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці площею 0,885 га, кадастровий номер :01:002:0217, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після набуття ним права власності на нерухоме майно, а саме, будівлю телятника, відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна від 21.05.2019, всупереч вимогам чинного законодавства відповідач користується земельною ділянкою власника за відсутності оформленого права та зберіг у себе кошти у вигляді орендної плати, які мав сплатити за користування земельною ділянкою, що призвело до неповного надходження плати за землю до місцевого бюджету. Згідно витягу з Державного земельного кадастру, дата державної реєстрації земельної ділянки - 14.02.2018. Відповідно до інформації Володимирецької селищної ради, №вих.-316/03-29/23 від 08.02.2023 договір оренди земельної ділянки з ОСОБА_1 не укладався, орендну плату та земельний податок останнім не сплачувався.

З огляду на викладене позивачем за період з 23.11.2021 року по 01.01.2023 року нарахована до стягнення з відповідача безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою на суму 88 420, 91 гривні.

Просив суд про задоволення позову.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року позов керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Володимирецької селищної ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь територіальної громади Володимирецької селищної ради безпідставно збережені кошти в сумі 88420 (вісімдесят вісім тисяч чотириста двадцять)гривень 91 копійка.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Вказує, що суд не врахував те, що відповідач є власником лише одного об`єкту нерухомого майна, а саме будівлі телятника, а не всього нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці площею 0,885 га, кадастровий номер :01:002:0217, за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка площею 0,885 га, кадастровий номер :01:002:0217 сформована як об`єкт цивільних прав із кодом цільового призначення 03.07 для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі. Зазначає, що неодноразово звертався до Володимирецької селищної ради з пріоритетом викупу в розстрочку такої ділянки та/або оренди з викупом чи виділу (поділу), зміну конфігурації цієї земельної ділянки, в результаті чого селищною радою не було надано відповідей на запити відповідача, що призвело до чіткого не розуміння ОСОБА_1 про пріоритет викупу, оренду з викупом, оренду, виділу (поділу) земельної ділянки. Крім того, зазначає, що на Володимирецьку селищну раду, згідно законодавства покладений обов`язок укласти договір оренди (користування) із землекористувачем, відтак констатує бездіяльність селищної ради, яка призвела до неукладання договору оренди (користування) земельної ділянкою, якою частково користується ОСОБА_1 .

Вказує на те, що акт обстеження заявленої у позові земельної ділянки від 05 січня 2024 року є недопустимим доказом, так як містить недостовірну інформацію.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд враховує, що правовідносини сторін засновані на письмовій документарній формі, докази, які сторони вважали за необхідне подати, подані, позиції скаржника викладені письмово згідно із п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна будівлі телятника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №167849169 від 24.05.2019.

Право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 21.05.2019 року, видавник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , інвестиційний договір №001 від 10.05.2017 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індекснимй номер: 47019806 від 24.05.2019).

Попередній власник нерухомого майна - ОСОБА_2 звернувся до Степангородської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.

Рішенням сесії Степангородської сільської ради № 427 від 07.11.2017 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 20 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі гр. ОСОБА_2 ", останньому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 20 років, за рахунок земель сільськогосподарського призначення для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,885 га.

На підставі розробленого проекту землеустрою до Державного земельного кадастру 14.02.2018 року внесено відомості про формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, площею 0,885 га із кадастровим номером :01:002:0217, код цільового призначення 03.07 для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі, форма власності комунальна. (Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-021 від19.11.2021)

Рішенням Степангородської сільської ради від 26.03.2018 №491 затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку площею 0,885 га, кадастровий номер :01:002:0217, строком на 20 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за рахунок земель житлової та громадської забудови, яка розташована в межах населеного пункту с. Степангород Степангородської сільської ради.

На підставі вказаного рішення, 02.07.2018 між Степангородською сільською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, а 04.07.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право оренди за останнім.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20.05.2019 ОСОБА_2 припинено право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0217.

Відомості про реєстрацію інших речових прав щодо спірної земельної ділянки відсутні.

ОСОБА_1 , як фактичний користувач земельної ділянки комунальної власності, площею 0,885 га, кадастровий номер :01:002:0217, на якій розміщений належний йому на праві власності об`єкт нерухомості, земельний податок чи орендну плату за користування земельною ділянкою не сплачував.

На даний час договір оренди земельної ділянки, площею 0,885 га, кадастровий номер :01:002:0217, не укладено.

При цьому відповідач продовжує використовувати вказану земельну ділянку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці площею 0,885 га, к.н. :01:002:0217, за адресою: АДРЕСА_2 ..

Таким чином, з 22.05.2019 по даний час ОСОБА_1 фактично використовує земельну ділянку, площею 0,885 та, к.н. :01:002:0217, у зв`язку з розміщенням на ній належного йому на праві власності нерухомого майна, за відсутності оформленого права користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 177 та пункту 1 частини 1 статті 181 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Водночас у статті 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 5 статті 6 Закону України "Про оренду землі" визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 01.01.2014) обов`язковій державній реєстрації підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди земельної ділянки.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

До моменту оформлення власником об`єктів нерухомості права оренди земельних ділянок, на яких ці об`єкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Відповідно до частини 1 статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України. (Аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, №913/169/18 від 28.02.2020 року).

Убачається, що зазначене нерухоме майно, яке набуте попереднім власником ОСОБА_2 у власність, розташовано на спірній земельній ділянці, передано землекористувачу ОСОБА_1 , що стверджується актом приймання-передачі нерухомого майна від 21.05.2019, видавник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , інвестиційний договір №001 від 10.05.2017 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47019806 від 24.05.2019).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставне збереження грошових коштів відповідачем у зв`язку з використанням спірної земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

У свою чергу, відповідач свої заперечення проти задоволення позову обґрунтовує тим, що до нього на підставі статті 120 ЗК України перейшло право користування спірної земельної ділянки від попереднього землекористувача ОСОБА_2 , у якого він придбав будівлю, отже виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки. Вважає, що право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте судом встановлено і матеріали справи не містять доказів державної реєстрації права постійного користування чи оренди як речового права (стаття 126 ЗК України, частина 5 статті 6 Закону України "Про оренду землі") на спірну земельну ділянку попереднім землекористувачем ОСОБА_2 саме на момент укладення акту приймання-передачі нерухомого майна від 21.05.2019, видавник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , інвестиційний договір №001 від 10.05.2017 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47019806 від 24.05.2019)., тому що 20.05.2019 договір оренди землі строком на 20 років розірвано за заявою ОСОБА_2 , про що внесено відомості до Реєстру речових прав на нерухоме майно 25.09.2019 індексний номер рішення 47100105. (Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17).

Отже, відсутність у продавця будівлі на момент її відчуження зареєстрованого права користування земельною ділянкою або договору оренди земельної ділянки, на якій розташована ці будівлі, унеможливлює як перехід такого права до покупця будівлі ОСОБА_1 (відповідача) так і заміну сторони у зобов`язанні.

З огляду на викладене ОСОБА_1 як фактичний користувач земельної ділянки, що у спірний період (з 23.11.2021 по 01.03.2023 року) без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Великою Палатою Верховного Суду, сформульовані висновки у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, згідно з якими обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок.

Перевіривши розрахунок розміру безпідставно збережених коштів, дослідивши витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок від 02.02.2023 року №НВ-023, та інші наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Абзацом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" № 3613-VI визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" № 3613-VI , встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є власником лише одного нерухомого майна та виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки не заслуговують на увагу, оскільки набуте відповідачем нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, є органічно і нерозривно пов`язане з цією земельною ділянкою. Тому, визнання за відповідачем права власності на будівлю автоматично призвело до фактичного набуття відповідачем і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля. Відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати. Отже, у даному випадку обов`язок відповідача сплатити суму безпідставно збережених коштів виникає в силу самого користування ним спірною земельною ділянкою без сплати орендної плати, і не залежить від того, чи сталося це внаслідок поведінки набувача, потерпілого чи інших осіб, або сталось поза їх волею.

При цьому, відновлення порушених прав Володимирецької селищної ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для ОСОБА_1 жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,тому відповідно до ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Печончика О.В. залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 вересня 2024 року.

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді: Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.