Справа № 489/1774/23
Номер провадження 2/489/120/24
РІШЕННЯ

Іменем України

19 січня 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до ОСОБА_3 (далі відповідач 1), Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області (далі - відповідач 2) про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку зприлеглими господарськими будівлями та спорудами

встановив

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку зприлеглими господарськими будівлями та спорудами. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.02.2023 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Виконком Миколаївської міської ради депутатів трудящих 26.01.1976 видав свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, яким посвідчив, що ОСОБА_4 належить 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_2 з приналежними до нього будівлями і спорудами. Земельна ділянка також була розподілена між співвласниками житлового будинку в рівних частках по 1/2 частці кожному. Як виявилося в процесі опитування, запиту офіційних документів, відомостей з державних органів, органів місцевого самоврядування, в червні 1976 року з житла ОСОБА_4 було викрадено свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, а через деякий час знову знайшлося і ніхто не звернув увагу на новий правовстановлюючий напис російською мовою про дарування 1/6 частки житлового будинку літ. А-1 в АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що він отримав від Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області відповідь на запит, що ОСОБА_4 не є стороною договору дарування від 11.06.1976, а тому не здійснювала дарування 1/6 частки житлового будинку літ. А-1 в АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вважає, що договір дарування від 11.06.1976 укладений шляхом вчинення кримінального правопорушення - внесення до офіційного документа завідомо неправдивих відомостей, про що подано заяву до ВП №2 МРУП ГУНП в Миколаївській області. Таким чином, частка ОСОБА_4 у праві власності на вище вказаний житловий будинок зприлеглими господарськими будівлями та спорудами продовжує становити 1/2 частку. ОСОБА_1 зазначає, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому за ним необхідно визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. В судовому засіданні представник вказав, що усі докази є в матеріалах справи, чекати надходження інвентарної справи не потрібно, клопотань не має.

Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, відзив до суду не подано.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглядати справу без його участі.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Згідно з копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 26.01.1976 Миколаївський міський відділ комунального господарства посвідчив, що 1/2 частка житлового будинку зприлеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_6 на праві особистої власності.

З копії договору дарування від 11.06.1976 (за реєстровим №3437) вбачається, що ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 1/6 частку житлового будинку літ. А-1 в АДРЕСА_1 . Перехід права власності було зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до листа комунального підприємства "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 26.02.2019 ОСОБА_8 належить 2/3 частки житлового будинку зприлеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 - 1/3 частка.

З копії заповіту від 12.12.1991, зареєстрованого в реєстрі за №2-952, вбачається, що ОСОБА_9 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві власності частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 , заповіла дочці - ОСОБА_8 , а грошовий внесок, що зберігається у філіалі Ленінського відділення Ощадбанку №8351/063 м. Миколаєва на рахунку № НОМЕР_1 , заповіла дочці - ОСОБА_5 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Міським відділом РАЦС м. Миколаєва, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З копії договору дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 05.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрованого в реєстрі за №532, вбачається, що ОСОБА_8 передала безоплатно ОСОБА_3 , а останній прийняв у власність як дарунок 2/3 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 15.08.1990 батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 01.03.1988, батьками ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 змінив прізвище з " ОСОБА_12 " на " ОСОБА_13 "), ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_14 та ОСОБА_4 .

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до копії рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.02.2023 у справі №489/6124/21 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З копій заяв про вчинення кримінальних правопорушень вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до ВП №2 МРУП ГУНП в Миколаївській області про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 366, 367, 191, 197-1, 356 КК України.

В ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/1608/18 від 19.05.2020 зазначено, щовирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Згідно з постановою Верховного Суду у справі № 3/5025/1379/12 (924/681/21) від 14.07.2022 відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при вирішенні спору про право власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.

В ч.3 ст. 215 ЦК України зазначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю . У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 520/8118/17 від 03.02.2022 вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що Договір дарування від 11.06.1976, укладений між ОСОБА_15 та ОСОБА_7 , не визнаний судом не дійсним та до нього не застосовуються правові наслідки недійсності правочину.

Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що він звернуся до ВП №2 МРУП ГУНП в Миколаївській областіз заявами про вчинення кримінальних правопорушень, але жодного судового рішення про те, що дійсно були вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 364, 366, 367, 191, 197-1, 356 КК України (або хоча б одне з цих кримінальних правопорушень), позивачем до суду не надано. Тобто, відсутні докази того, що до Договору дарування від 11.06.1976, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , були внесені завідомо неправдиві відомості, особа, яка внесла або могла внести такі відомості також не встановлена і позивачем не називається.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, до моменту набрання рішенням суду про визнання договору дарування 1/6 частки будинку недійсним, або вироку суду в якому буде встановлено, що договір дарування є підробленим, діє презумпція правомірності договору дарування 1/6 частки будинку АДРЕСА_2 .

А тому спадкове майно після ОСОБА_5 складає 1/3 частку житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на 1/3 частку житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже визнано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.02.2023 у справі №489/6124/21 за ОСОБА_1 . Тому, суд не може повторно визнати право власності за позивачем на таку ж саму частку одного й того ж об`єкту, яка вже була визнана рішенням суду за ним, а для визнання за ОСОБА_1 1/2 частки житлового будинку зприлеглими господарськими будівлями та спорудами суд не вбачає підстав.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку зприлеглими господарськими будівлями та спорудами задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідачів на користь позивача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2-13, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП - НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач 1: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП - НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач 2: Друга миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, , адреса: 54056, м. Миколаїв, просп. Миру, 46/1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.01.2024.

Суддя В. В. Кокорєв