ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6331/24 Справа № 235/7491/21 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року в цивільній справі номер 235/7491/21 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року до суду звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог обґрунтовувало свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №DO1GGK.01000005 від 29.11.2006 року ОСОБА_1 29.11.2006 року отримав кредит у розмірі 19295,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.11.2021 року. Згідно з умовами зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 14.09.2021 року має заборгованість в розмірі 37530,50 доларів США, яка складається з наступного: 10016,38 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 12451,49 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2992,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 12070,63 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 29.11.2006 року уклали договір іпотеки №DO 1GGK0.1000005 (надалі - договір іпотеки). Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 64,80 кв.м, житлова площа 45,70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 85850,00 грн.

Позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №DO1GGK01000005 від 29.11.2006 року в розмірі 13666,95 доларів США: (- 10016,38 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);- 12708,57 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3094,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 8500,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором) звернути стягнення на квартиру загальною площею 64,80, житлова площа 45,70, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №DO1GGK01000005 від 29.11.2006 року в розмірі 13666,95 доларів США: (- 10016,38 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);- 12708,57 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3094,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 8500,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором) звернути стягнення на квартиру загальною площею 64,80, житлова площа 45,70, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні вимог про виселення відповідача не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.03.2024 року в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення задовольнити, судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивача.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у виселенні відповідача є незаконним, місцевий суд неправильно витлумачив та застосував норми матеріального і процесуального права, необ`єктивно, неповно та формально дослідив обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення в оскаржуваній частині.

Предмет іпотеки придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2006 року, розрахунок за яким відбувся саме 29.11.2006 року за кошти отримані за кредитним договорам №DO1GGK01000005 від 29.11.2006 року. В цей же день квартиру передано в іпотеку в забезпечення зобов`язань за кредитом, а отже квартира була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

На момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не мав власних коштів для того, щоб оплатити вартість покупки (квартири).

Вказані обставини, докази та факти свідчать про те, що іпотека придбана відповідачем за кредитні кошти надані банком, а тому виселення можливо без надання іншого постійного житла.

Суд першої інстанції не врахував цих обставин, тому дійшов передчасного висновку про відмову у виселенні.

Щодо висновків суду про те, що не надано доказів, які б свідчили, що відповідач, а також інші особи проживають та зареєстровані в спірній квартирі, вказує, що відповідно до анкети заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 28.07.2015 року ОСОБА_1 зазначив, що він проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що останній дійсно проживає у предметі іпотеки. При цьому, варто звернути увагу, що особа може бути зареєстрована за однією адресою, а фактично мешкати за іншою, тому, оскільки відповідач фактично мешкає у предметі іпотеки, що буде перешкоджати зверненню стягнення, впливати на вартість реалізації майна, тому відповідач підлягає виселенню без надання іншого житла.

Таким чином, у суду першої інстанції не було законних підстав для відмови у задоволенні позову в частині виселення.

Суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 220, 221, 224).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні вимог про виселення відповідача, апеляційний суд переглядає рішення суду саме в цій частині.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 29 листопада 2006 року між позивачем та відповідачем, укладено кредитний договір за №DO1GGK01000005, за яким відповідач отримав кредит у сумі 17000,00 доларів США. Згідно з умовами кредитного договору він зобов`язувався здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами у розмірі по 239,85 доларів США, в період з 24 по 29 число кожного місяця та відповідним чином сплачувати відсотки за його користування (а.с. 14-15зв).

29 листопада 2006 року між банком та відповідачем укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 . У забезпечення виконання позичальником зобов`язання відповідач надав в іпотеку нерухоме майно в АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

Відповідно до розрахунку за договором №D01GGK01000005 від 29.11.2006 року станом на 10.11.2023 року заборгованість становить 34318,95 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 10016,38 доларів США, заборгованості по відсоткам - 12708,57 доларів США, заборгованості по комісії - 3094,00 доларів США, заборгованості по пені - 8500,00 доларів США (150-153зв).

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про вселення, суд першої інстанції виходив з її безпідставності.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Таким чином, чинне житлове законодавство чітко передбачає порядок виселення мешканців іпотечного житла відповідно до ст. 109 ЖК України.

Відповідно до положень ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселенння проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 29 листопада 2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №DO1GGK01000005, за яким відповідач отримав кредит у сумі 17000,00 доларів США. Згідно з умовами кредитного договору він зобов`язався здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами у розмірі по 239,85 доларів США в період з 24 по 29 число кожного місяця та відповідним чином сплачувати відсотки за його користування.

Крім того, 29 листопада 2006 року між банком та відповідачем укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 . У забезпечення виконання позичальником зобов`язання відповідач надав в іпотеку нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із п. 6 договору іпотеки №DO1GGK01000005 від 29.11.2006 року право власності на спірну квартиру відповідач ОСОБА_1 отримав на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28 листопада 2006 року (а.с. 16-16зв.).

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу від 28 листопада 2006 року продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 85850,00 грн, які покупець зобов`язується сплатити продавцю 28 листопада 2006 року (а.с. 201).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів щодо придбання іпотечної спірної квартири саме за кредитні кошти. Тому довід

апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованим.

Крім того, матеріали справи не містять доказів проживання інших осіб у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи зі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про безпідставність позовної вимоги про виселення відповідача за ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Апеляційний суд у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача АТ КБ «Приватбанк» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2024 року.

Судді: