КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/2445/24

18 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року, постановлену під головуванням судді Шум Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг.

В обгрунтуванняпозовних вимог зазначав, що 29 грудня 2020 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір про надання послуг по оформленню земельних ділянок під торгові точки. Умовами цього договору передбачено, що замовник доручає, а виконавець зобов`язується на протязі дії цього договору за оплату на підставі та за умовами договору виконувати та надавати замовнику, у відповідності з умовами цього договору, комплекс послуг по отриманню дозвільних документів (договорів оренди земельних ділянок) для розташування десяти торгових точок (кіосків) по вул. Підлісній в м. Києві.

Виконавець зобов`язаний виконати та надати замовнику послуги не пізніше, ніж протягом терміну, визначеного сторонами у відповідному замовленні, тобто, в березні 2021 році.

Цим договором зафіксовано оплату послуг у розмірі 10 000 (десять тис.) доларів США, які замовник сплатив в момент підписання договору 29 грудня 2020 року.

Зазначав, що виконавець не приступив до виконання договору про надання комплексних послуг по отриманню дозвільних документів (договорів оренди земельних ділянок) для розташування десяти торгових точок (під торгові кіоски) від 29.12.2020 року, а термін виконання робіт, визначений в договорі, давно сплив.

Виконавцем не надано замовнику документів на підтвердження проведених робіт а відтак, ніякі роботи не проводилися, чим завдано замовнику фактичних збитків і моральної шкоди.

Вказував на те, що даний договір оформлений у формі розписки ОСОБА_2 про взяття на себе вищевказаних зобов`язань та отримання коштів на виконання даного договору у загальному розмірі 10 000 (десять тис.) доларів США, які були сплачені позивачем на користь відповідача (додаток 1 - копія розписки).

Зазначав, що оскільки відповідачка не виконала взяте на себе зобов`язання по оформленню земельних ділянок під торгові точки, сплачені ним кошти в розмірі 10 000 доларів США підлягають поверненню.

Посилався на те, що протягом майже трьох років він постійно телефонував відповідачці щодо виконання договірних умов чи повернення коштів. Прибуток від роботи запланованих кіосків не був одержаний. Все це призвело до погіршення стану його здоров`я. Моральні збитки оцінює в 400 000 (чотириста тис.) грн.

Зазначав, що згідно із статтею 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2 ст.625 ЦК України).

Оскільки відповідачка не виконала своїх зобов`язань щодо оформлення земельних ділянок під торгові точки, у неї виник обов`язок по поверненню сплачених ним коштів за невиконані роботи.

Датою закінчення строку виконання зобов`язання за договором від 29 грудня 2020 року слід вважати 31.03.2021 року, що зазначено в договорі.

Вважає, що за період з 31.03.2021 року по 30.01.2024 року (1036 днів) з відповідачки підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 851,50 дол. США (10000 доларів США х 3%:365х1036 днів). Згідно курсу валют, встановленого Національним банком України станом на 24 січня 2024 року, 1 долар США складає 37,4544

Відповідно до договору відповідачці було передано 10000 доларів США, розмір 3% річних становить 851,50 доларів США, що в національній валюті складає 406 436 грн. 42коп. (10 851,50 х 37, 4544).

З огляду на викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) заборгованість у розмірі 406 436 грн. 42 коп., моральну шкоду 400 000 грн., а всього стягнути 806 436грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без руху.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з ухвалоюСвятошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви, 22 квітня 2024 року позивач подав апеляційну скаргу, яку обгрунтовує тим, що судом при постановленні оскаржуваної ухвали не були з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані нормипроцесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Зазначає, що при постановленні ухвали від 21 березня 2024 року суд першої інстанції посилався на невиконання позивачем вимог ухвали від 04 березня 2024 року про залишення позовної заяви без руху та надання строку на усунення недоліків у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Так, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року позивачу надано строк на усунення недоліків його позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, зокрема, щодо сплати судового збору.

Однак, з поданої до суду позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання послуги по оформленню земельних ділянок під торгові точки, а не з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Вказує на те, що Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ).

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ).

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХП послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Посилається на те, що поданий ним позов безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, а тому до даних спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон № 1023-ХІІ, яким позивачі у справах про захист їх порушеного права, як споживачів послуг, звільнені від сплати судового збору. З огляду на зазначене, суд безпідставно поклав на нього обов?язок по сплаті судового збору за вказаним позовом, виходячи з того, що між сторонами укладено договір позики та заявлено вимоги про стягнення бору та моральної шкоди.

Згідно вимог ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про визнання неподаною та повернення позовної заяви, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 , користь заборгованість за договором про надання послуг та моральну шкоду за не виконання умов договору.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без руху.

У вказаній ухвалі суд першої інстанції зобов?язав позивача ОСОБА_1 виправити недоліки його поданої заяви, а саме: сплатити судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, або надання суду документів, що підтверджують підстави звільнення його від сплати судового збору відповідно до закону.

20 березня 2024 року на виконання вимог ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, позивачем було подано заяву, в якій він зазначив, що пред?явлений ним позов до ОСОБА_2 не містить вимоги про стягнення позики, а містить вимогу про стягнення заборгованості за договором про надання послуг та відшкодування моральної шкоди. Вважав, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, які виникають саме з договору про надання послуг, а не із договору позики. Посилався на те, що до вказаних правовідносин застосовуються положення Закону України « Про захист прав споживачів», який звільняє позивачів у таких справах від сплати судового збору. З огляду на що, просив це врахувати та відкрити провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Повертаючи вказану позовну заяву, суд першої інстанції посилався на те, що позивач, на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від 04 березня 2024 року, направив до суду заяву, проте недоліки, перелічені у вищезгаданій ухвалі, усунуті ним не були.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може з огляду на наступне.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано ЦПК України. Подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов.

Загальні вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175 і 177 ЦПК України.

Якщо заява за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то судом застосовуються положення статті 185 ЦПК України, про що постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу позовна заява (скарга) вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві - частина 3 статті 185 ЦПК України.

Частиною 2 статті 185 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Аналіз процесуальної норм частини 2 статті 185 ЦПК України, що узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (пункт 27), якщо заявником не подано належних доказів сплати судового збору у встановленому законодавством порядку та розмірі заява (скарга) залишається без руху. При цьому у відповідній ухвалі суду має бути зазначено правильний порядок сплати та/або розмір судового збору.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 381/1425/19-ц зазначено, що якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина друга статті 185 ЦПК України). Також Верховний Суд зауважив, що від правильного вирішення питання про розмір судового збору залежить, у тому числі, можливість особи його сплатити, забезпечивши їй доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Частиною першою статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру- частина 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір».

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху з підстав несплати ним судового збору, суд першої інстанції, в порушення вимог законодавства, не встановив зміст позовних вимог, визначених позивачем у позові, помилково в основу висновку про залишення позову без руху зазначив вимогу позову про стягнення заборгованості за договором позики, не визначив ціну позову та у зазначеній ухвалі не вказав точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) позивачу.

Не містить вказана ухвала суду першої інстанції і висновку суду щодо відсутності підстав для застосування вимог Закону України «Про захист прав споживачів» до пред?явлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, а також відшкодування моральної шкоди, з огляду на те, що саме на таку пільгу позивач посилався у заяві як на підставу звільнення від сплати судового збору за подання позову до суду.

Аналізуючи зазначене в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що залишення без руху позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції в ухвалі, без обгрунтування причини відхилення доводів позивача про те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», без зазначення точної суми судового збору, яку необхідно сплатити позивачеві, є формальним та порушує право позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки від правильного вирішення питання про розмір судового збору, що є процесуальним обов?язком суду, залежить, у тому числі, можливість особи його сплатити, забезпечивши їй доступ до правосуддя.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг.

Згідно з ч.6 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: