Справа № 456/256/22 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1972/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
Провадження № 22-ц/811/1598/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2023 рокута на додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син»» про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки, усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками шляхом зобов`язання їх повернення.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням уточнення позовних вимог, покликається на те, що йому на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,3245 га, кадастровий номер :06:000:0790, розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, та земельна ділянка, площею 0,4167 га, кадастровий номер :06:000:0259, розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Стверджує, що дізнався про те, що його земельні ділянки використовує Приватне підприємство «Приватна агрофірма «Батько і Син», обгрунтовуючи право користування земельними ділянками договорами оренди землі від 01 лютого 2019 року та актами приймання-передачі земельних ділянок від 01 лютого 2019 року, однак, ці документи підписані не ним, а іншою особою.

Зазначає, що він не підписував договори оренди землі і його волевиявлення на укладення таких договорів не було, а факт відсутності волевиявлення на укладення спірних договорів оренди землі, на викладених в них умовах, є підставою для визнання їх недійсними та застосування наслідків їх недійсності, а саме, повернення йому вищезазначених земельних ділянок.

Вважає, що ефективним способом захисту права, яке він як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення земельних ділянок.

З наведених підстав просить:

-визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Приватна агрофірма «Батько і Син» на право земельною ділянкою, площею 0,3245 га, кадастровий номер :06:000:0790, розташованою на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області;

-визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Приватна агрофірма «Батько і Син» на право земельною ділянкою, площею 0,4167 га, кадастровий номер :06:000:0259, розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області;

-усунути перешкоди у користуванні належним йому майном шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» повернути ОСОБА_1 належні йому на праві власності земельні ділянки: площею 0,3245 га, кадастровий номер :06:000:0790, розташовану на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, та площею 0,4167 га, кадастровий номер :06:000:0259, розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2023 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належними йому на праві власності земельними ділянками площею 0,3245 га кадастровий номер: :06:000:0790, та площею 0,4167 га кадастровий номер: :06:000:0259, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованими на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, - шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» їх повернути.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 1 984,80 грн. на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

В обгрунтування заяви покликається на те, що при ухваленні рішення судом не враховано, що за проведення судово-почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 сплачено 9438,50 грн., а витрати на проведення експертизи входять до судових витрат.

Стверджує, що на підставі договору про надання правничої допомоги від 02 січня 2022 року надавав ОСОБА_1 правничу допомогу, яка полягала у юридичному консультуванні, вивченні судової практики, написанні позовної заяви, підготовці клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, представництва інтересів клієнта в судових засіданнях суду першої інстанції та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції при оскарженні ухвали про призначення експертизи.

Зазначає, що позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 56 480 грн., які підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

З наведених підстав просить ухвалити додаткове рішення, яким:

- стягнути з Приватної підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 судові витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи у розмірі 9438,50 грн;

- стягнути з Приватної підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 56 480 грн.

Додатковим рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2023 року стягнуто з Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 16 159,25 грн. на відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу та витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2023 рокуоскаржило Приватне підприємство «Приватна агрофірма «Батько і Син», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що з 01 лютого 2019 року використовує, обробляє та збирає урожай зі спірних земельних ділянках, сплачуючи позивачу орендну плату за користування земельними ділянками, а позивач з лютого 2019 року до моменту подання позовної заяви не висловлював будь-яких заперечень щодо існування між сторонами правовідносин з оренди земельних ділянок.

Зазначає що позивач у позовній заяві, поданій ним 02 квітня 2021 року в межах іншої справи, визнає, що підписання тексту договору відбувалося в односторонньому порядку, тобто лише з його сторони, а також те, що всупереч зобов`язанням за укладеними договорами оренди землі не одержував в повному обсязі орендну плату за користування земельними ділянками, підтверджуючи в такий спосіб наявність між ними договірних відносин щодо оренди земельних ділянок, а висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили для суду і оцінюється разом з іншими доказами у справі.

Вказує, що наявність договірних відносин виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту у вигляді негаторного позову.

Вважає, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, оскільки виконання правочину може бути способом волевиявлення сторін до вчинення правочину відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством.

Наголошує, що у разі якщо договір виконувався обома сторонами, зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним.

Звертає увагу, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2023 рокуоскаржило Приватне підприємство «Приватна агрофірма «Батько і Син», в апеляційній скарзі покликається на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що звернувся з апеляційною скаргою на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2023 року, невід`ємною частиною якого є оскаржуване додаткове рішення, яке не може існувати окремо від рішення суду, а у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Зазначає, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат за винятком суми сплаченого судового збору.

Вказує, що в договорі про надання правничої допомоги, укладеному між позивачем та адвокатом Колошкіним І.А., або в додатках до нього не зазначено розміру або порядку обчислення адвокатського гонорару, що не дає можливості пересвідчитися у домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару та відсутності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Вважає, що справа є однотипною, необ`ємною та не вимагала значної затрати часу, а суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо розмір гонорару є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема, на складність справи та витрачений адвокатом час. З наведених підстав просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у стягненні судових витрат.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

18 квітня 2024 року представник Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» - Галушко О.І. подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому засіданні в Господарському суді Львівської області, що свідчить про те, що їй відомо про дату та час розгляду справи.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Враховуючи, що причиною неявки представника Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» - Галушко О.І. є надання переваги участі у розгляді іншої справи, колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 24 квітня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 22 квітня 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 24 квітня 2024 року.

19 квітня 2024 року представник ПП «Приватна агрофірма «Батько і син» Галушко О.І. звернулася до апеляційного суду з клопотанням про зупинення провадження у справі на підставі пункту 10 частини 1 статті 252 ЦПК України.

Аналізуючи зміст клопотання, зазначені у ньому підстави для зупинення апеляційного провадження, колегія суддів не вбачає необхідності у зупиненні апеляційного провадження, а відтак відмовляє у задоволенні клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договорів оренди землі б/н від 01.02.2019 року ОСОБА_1 не підписував та, відповідно, волевиявлення щодо укладення цих правочинів у позивача не було, істотних умов цих правочинів він не погоджував, що, з-поміж іншого, суперечить основним засадам укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності, визначеним Законом України «Про оренду землі», котрий у даному випадку є спеціальним та згідно з яким укладення таких договорів здійснюється виключно за згодою орендодавця та дійшов до висновку про відсутність підстав вважати договори оренди від 01.02.2019 року, предметом яких є земельні ділянки площею 0,3245 га, кадастровий номер :06:000:0790 та площею 0,4167 га, кадастровий номер: :06:000:0259, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, укладеними.

Крім того, беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у справах за №145/2047/16-ц, за № 227/3760/19-ц щодо належного способу захисту, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні вимоги про визнання вказаних правочинів недійсними з підстав обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту в цій частині позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні права користування спірними земельними ділянками шляхом зобов`язання їх повернення, підлягають захисту в обраний належний й ефективний спосіб, оскільки має місце непідписання позивачем вказаних правочинів, ненадання згоди на їх укладення та заперечення факту укладення таких, як і виконання його позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площею 0,3245 га, кадастровий номер: :06:000:0790 та площею 0,4167 га, кадастровий номер: :06:000:0259 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Вказані земельні ділянки є об`єктами оренди відповідно до договорів оренди землі б/н від 01.02.2019 року, укладених строком на 15 років, сторонами в яких є позивач ОСОБА_1 (орендодавець) та відповідач ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» (орендар).

Нормативно-грошова оцінка земельних ділянок становить 3 894 грн. та 5 000 грн. 40 коп. відповідно (пункти 5 договорів).

У пункті 8 договорів зазначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки а рік, у тому числі 468 грн. 28 коп. та 600 грн. відповідно, в грошовій формі або а натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем). У випадку, якщо орендна плата вноситься у натуральній формі, ціна продукції встановлюється на рівні ціни, за якою орендар продає аналогічну продукцію третім особам

Орендна плата вноситься в такі строки: щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки (п.10 договорів).

На підставі вказаних договорів оренди, за відповідачем ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» 03.07.2019 року та 12.08.2019 року відповідно було зареєстровано право оренди, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексні номери: 172519477 та 177197281, номери записів про інше речове право: 32238602 та 32786313.

У пункті 19 договорів передбачено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється упродовж 5 (п`яти) днів після державної реєстрації цих договорів за актом її приймання-передачі.

01.02.2019 року складені та підписані акти приймання-передачі об`єктів оренди (земельних ділянок), згідно з наведеними вище умовами договорів.

Однак, згідно з висновком судового експерта ОСОБА_3 № 4277-Е, виконаного 23.02.2023 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, підписи від імені ОСОБА_1 , котрі знаходяться у графі «Орендодавець» під низом друкованого тексту «Громадянин ОСОБА_1 » у: - договорі оренди землі б/н, укладеному 01.02.2019 року між ОСОБА_1 та приватним ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син», предметом котрого є земельна ділянка площею 0,3245 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, кадастровий номер: :06:000:0790; - в акті приймання-передачі об`єкту оренди (земельної ділянки), складеному на виконання укладеного 01.02.2019 року між ОСОБА_1 та ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» договору оренди землі б/н, предметом котрого є земельна ділянка площею 0,3245 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, кадастровий номер: :06:000:0790, котрий знаходиться у графі «Орендодавець»; - у договорі оренди землі б/н, укладеному 01.02.2019 року між ОСОБА_1 та ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син», предметом котрого є земельна ділянка площею 0,4167 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, кадастровий номер: :06:000:0259; - в акті приймання-передачі об`єкту оренди (земельної ділянки), складеному на виконання укладеного 01.02.2019 року між ОСОБА_1 та ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» договору оренди землі б/н, предметом котрого є земельна ділянка площею 0,4167 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, кадастровий номер: :06:000:0259, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постановах від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та від 26 жовтня 2022 року у справі №2227/3760/19-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про повернення таких земельних ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 23 вересня 2020 року у справі №396/1857/16, від 11 листопада 2020 року у справі №598/538/19 (провадження №61-9846св20) та від 14 грудня 2022 року у справі №394/85/21-ц (провадження №61-9582св22).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не підписував оспорювані договори оренди від 01.02.2019 року, прийшов до правильного висновку щодо неукладеності таких і, як наслідок, ненабуття сторонами цивільних прав та обов`язків, а правовідносини за ними такими, що не виникли.

Відтак, правильні є висновки суду про те, що відповідач використовує земельні ділянки позивача без належних правових підстав, чим чинить йому, як власнику, перешкоди у користуванні земельними ділянками, а тому такі підлягають поверненню позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт первинного звернення позивача до суду з позовом щодо розірвання цих договорів оренди та рішення суду, прийняте за результатами його розгляду, підтверджує факт їх дійсності та укладеності у зв`язку з їх виконанням сторонами, є безпідставними, оскільки такий факт не свідчить про досягнення між сторонами в належній формі згоди по всіх істотних умовах договору, зокрема, щодо такої умови договору, як строк оренди, що в силу наведених вище вимог Закону України «Про оренду землі», є обов`язковим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що жодних дій до спонукання відповідача виконувати оспорювані договори оренди позивач не вчиняв і з такими вимогами в судовому порядку до відповідача не звертався, оскільки саме по собі фактичне використання відповідачем земельних ділянок та здійснення ним або отримання позивачем плати за таке використання протягом певного періоду часу, при встановленні факту не підписання позивачем договорів оренди та актів приймання-передачі об`єктів оренди, не може бути достатньою підставою для висновку про досягнення сторонами в належній формі згоди щодо усіх істотних умов договору оренди землі, а отже, і про укладеність договорів оренди землі, для яких законом встановлені умови їх укладення, дотримання яких є обов`язковим для сторін.

Отже, за умови непідписання позивачем договорів оренди вказаних земельних ділянок немає й підстав стверджувати, що між сторонами погоджено всі істотні умови договорів оренди земельних ділянок, а отримання плати за користування земельними ділянками при неукладенні договорів оренди не свідчить про схвалення орендодавцем умов договорів оренди в цілому.

Також необхідно зазначити, що позивачем не виконувались обов`язки орендодавця за цими договорами, зокрема, щодо передачі відповідачу об`єкта оренди, оскільки, згідно з висновком експерта, акти приймання-передачі земельних ділянок не підписані позивачем.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі, оскільки відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, суд першої інстанції, беручи до уваги зазначені позивачем вимоги, встановлені по справі обставини та досліджені на їх підтвердження докази, зважаючи на викладені правові висновки Верховного Суду, дійшов законного та обгрунтованого висновку про те, що права позивача підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом повернення йому спірних земельних ділянок, що перебувають у користуванні відповідача без відповідної правової підстави, оскільки на підставі висновку експерта встановлено, що договори оренди та акти приймання-передачі земельних ділянок позивачем не підписувались.

Що стосується доводів апелянта про те, що дії позивача, який прийняв виконання обов`язків за договорами від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність таких договорів або їх неукладеність, необхідно вважати недобросовісною, суперечливою поведінкою, відповідно є зловживанням правом, колегія суддів звертає увагу на таке.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи № 456/1568/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про розірвання договорів оренди землі, у якій 06 вересня 2021 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 заперечував отримання орендної плати у повному обсязі саме від відповідача Приватна агрофірма «Батько і Син», при цьому покликався на те, що у відповідній відомості відповідача ПАФ «Батько і Син» про отримання орендної плати, у договорі оренди землі б/н від 01.02.2019 року, а також в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 01.02.2019 року підпис виконаний не ним, а іншою особою.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта на суперечливу поведінку позивача та порушення ним принципу добросовісності при укладенні/виконанні вказаних договорів оренди, оскільки власні обов`язки за оспорюваними договорами оренди землі він не виконував, а саме земельні ділянки за актом прийому-передачі не передавав (підпис на актах виконаний не ним), при цьому не спростовує такий висновок і твердження відповідача про одноразове прийняття орендодавцем орендної плати, оскільки не погодившись із діями ПАФ «Батько і Син» ОСОБА_1 одразу у квітні 2021 року звернувся до суду з позовом про розірвання договорів оренди землі, а в подальшому про визнання таких договору недійсним та повернення земельних ділянок, що вказує навпаки на послідовну позицію позивача ОСОБА_1 на несприйняття та невиконання умов оспорюваних договорів оренди землі.

Окрім того, не можна тлумачити дії позивача, як недобросовісні, за обрання неправильного та/або неефективного способу захисту порушених прав.

Що стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, то така також не підлягає задоволенню, оскільки при вирішенні питання розподілу судових витрат цим рішенням, зокрема, в частині стягнення витрат на проведення експертизи та витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував вимоги ст.ст. 137, 141 ЦПК України, присудивши їх частково і, попередньо, зменшивши розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на правничу допомогу, урахувавши при цьому критерії співмірності наданих послуг із складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг), реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2023 року та додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 квітня 2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк