Справа № 675/1642/23
Провадження № 2/675/98/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

"10" травня 2024 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді Столковського В. І., з участю: секретаря судового засідання Половенко Н. О., позивачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду в м. Ізяслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя, посилаючись на те, що з 06 червня 1987 року вона перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу сторони за спільні кошти подружжя здійснили ряд добудов до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який на той час перебував у власності батька позивачки ОСОБА_3 . Спільно з батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали до його смерті у вищевказаному будинку.

Крім того, 21 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, за яким відповідач набув у власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Утримання батька, догляд, оплата житлово-комунальних послуг постійно здійснювалися позивачкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Відповідач не визнає спірне домоволодіння спільною сумісної власністю, обґрунтовуючи це тим, що за умовами договору довічного утримання лише він є набувачем такого майна.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 остаточно просить суд:

- визначити, що її частка у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , становить ;

- визнати за нею право власності на частку житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 .

Відзив на позовну заяву ОСОБА_1 відповідачем до суду не подано.

Ухвалою судді від 03 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року прийнято до розгляду судом заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 14 лютого 2024 року та встановлено строки для подання учасниками справи заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 15 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 10 травня 2024 року дану справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визначення частки у справі спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання права власності на частку земельної ділянки залишено без розгляду.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні свій уточнений позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини неприбуття суд не повідомив.

Відповідно до змісту частини 7 статті 128, пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається із відповіді № 256057 від 04 жовтня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване у АДРЕСА_2 .

Надіслана ОСОБА_2 судова повістка повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Такі дані вказані у поштовому повідомленні, яке повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки на 10 травня 2024 року о 10 год. 00 хв.

Іншої адреси свого місця проживання чи перебування ОСОБА_2 суду не повідомив.

Тому у зв`язку з відсутністю ОСОБА_2 за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином.

У відповідності до положень статті 223 частини 4, статей 280-284 ЦПК України суд за згодою позивачки вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду.

Заслухавши пояснення позивачки, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 статті 12 ЦПК України).

Згідно до змісту частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Судом об`єктивно встановлено, що з 06 червня 1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Дертківської сільської ради Ізяславського району 06 червня 1987 року.

Із свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_2 вбачається, що її батьком являвся ОСОБА_3 .

Під час перебування сторін у шлюбі 21 квітня 2005 року між батьком позивачки ОСОБА_3 (відчужувач) та її чоловіком ОСОБА_2 (набувач) було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_2 набув у власність домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 , взамін чого зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим виконавчим комітетом Дертківської сільської ради Ізяславського району 23 грудня 2005 року.

Право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» від 22 квітня 2005 року № 7084081.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що фактичний догляд за померлим батьком позивачки ОСОБА_3 постійно до його смерті здійснювала саме ОСОБА_1 . Вона готувала йому їсти, мила його, прасувала одяг, давала йому за необхідності ліки. Натомість відповідач ОСОБА_2 доглядом тестя не займався, оскільки був зайнятий на роботі.

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 754 ЦК України).

Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи (стаття 746 ЦК України).

Згідно зі статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України).

Відповідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем.

В постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15 зазначено, що системний аналіз статей 60, 61 СК України, статей 744, 746, 749 ЦК України у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

В постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, предметом якої також були правовідносини щодо договору довічного утримання, укладеного під час шлюбу, Верховний Суд України доповнив правовий висновок, викладений у вищезгаданій постанові від 13 квітня 2016 року щодо застосування статей 60, 61 СК України з огляду на положення статей 744, 746 ЦК України, правовою позицією про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

У даній справі судом встановлено, що договір довічного утримання укладено ОСОБА_2 у інтересах сім`ї і хоча його дружина ОСОБА_1 й не була визначена в цьому договорі як набувач, однак виконувала обов`язки з утримання та догляду за відчужувачем. Отже, спірний житловий будинок, який був предметом вказаного правочину, є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу в рівних частках.

Відтак позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку.

Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 2147 грн 20 коп відповідно до статті 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 223, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя задовольнити.

Визначити, що частка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , становить .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частку житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 2147 грн 20 коп судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Ізяславським районним судом Хмельницької області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивачка ОСОБА_1 : місце проживання АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 .

Відповідач ОСОБА_2 : місце проживання АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_5 .

Повний текст рішення суду складений 20 травня 2024 року.

Суддя: В. І. Столковський