Справа № 562/1350/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

/заочне/

"17" вересня 2024 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що знаходиться в спільній сумісній власності подружжя, -

в с т а н о в и в:

У поданій в суд заяві позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 та судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 12 травня 2012 року до 29 жовтня 2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За період спільного проживання в шлюбі ними придбано у власність квартиру по АДРЕСА_2 , тому ця квартира, хоча й зареєстрована за відповідачем, є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними. ОСОБА_2 не визнає за позивачем її право власності на частину спірної квартири, тому спір підлягає розгляду в судовому порядку, при розгляді якого позивач просить відступити від засад рівності часток подружжя, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні їхньої малолітньої дитини з інвалідністю та не несе додаткових витрат на її утримання.

Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило та відзиву на позов відповідач не подав. Згідно поданого представником позивача клопотання позовні вимоги підтримує повністю та просить розглянути справу без їх участі.

При таких умовах суд вважає за можливе винести заочне рішення в справі на підставі наявних доказів, при цьому позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору.

З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Установлено, що сторони з 12 травня 2012 року до 29 жовтня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області в справі №562/2333/20 та свідоцтвом про народження.

Згідно договору купівлі-продажу від 01 листопада 2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно від 09 серпня 2023 року відповідач ОСОБА_2 є власником квартири по АДРЕСА_2 , придбану за 338484 грн., що відповідає звіту з експертної грошової оцінки на час продажу.

Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення містяться в ч.3 ст.368 ЦК України.

Спірна квартира набута у власність позивачем під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю сторін і ці обставини сторонами не заперечуються.

Частиною ч.1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст.71 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Аналогічне за змістом законодавче положення закріплено у ч.1 ст.70 СК України.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч.2 ст.70 СК України).

Згідно ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З роз`яснень, які містяться в п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Належних та допустимих у розумінні ст.77-78 ЦПК України доказів наявності таких істотних обставин для відступу від засад рівності часток подружжя позивач не надала.

А лише покликання позивача на наявність у дитини інвалідності, якій встановлено діагноз «Спастична квадриплегія зі стійким вираженим порушенням функцій кінцівок. Спастичні згинальні розгинальні контрактури суглобів верхніх та нижніх кінцівок. Еквінусновальгусна деформація обох стоп» та потребу в додаткових витрат на курси реабілітаційного лікування з огляду на право позивача стягнення таких витрат в передбаченому ст.185 СК України порядку не доводять того, що відповідач, який сплачує аліменти на дитину, ухиляється від участі в утриманні дитини.

З роз`яснень, які містяться в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вбачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» в силу ст.104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Відповідно до п.2 с.1 ст.34 ЖК України потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам.

Доказів можливості реального поділу спірної квартири загальною площею 43,3 кв.м., що не призведе до погіршення житлових умов сторін не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 467,06 грн. пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 169242 грн. вартості майна та в дохід держави недоплаченого позивачем судового збору в сумі 1045,36 грн. виходячи з ціни позову 225656 грн. (сплачено лише 1211,20 грн.).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.258-273, 280-284, 351 - 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

У решті вимог позивача відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 ) у дохід держави 1045 (одна тисяча сорок п`ять) грн. 36 коп. судового збору та на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована по АДРЕСА_2 ) понесені нею витрати в розмірі 647 (шістсот сорок сім) грн. 06 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: