ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/241/23Головуючий у 1-й інстанції Рєпін К.К.
Провадження № 22-ц/817/47/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря: Іванюти О.М.

сторін: позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бойка П.В.,

представника Тернопільської обласної прокуратури Марцун А.А.,

представника УМВС України в Тернопільській області Дзюбатого А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №951/241/23 за апеляційними скаргами Тернопільської обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року, ухвалене суддею Рєпіним К.К., у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив стягнути з держави Україна на його користь 5908400,00грн матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що ОСОБА_1 упродовж з 25 жовтня 2013 року по 17 вересня 2020 року та у період з 20 січня 2021 року по 08 липня 2021 року, що становило 7 років 5 місяців 14 днів (89 місяців 14 днів), зазнав матеріальної та моральної шкоди, що було викликано незаконними діями органу, що здійснював оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури і суду через незаконне кримінальне переслідування його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 Кримінального кодексу України у кримінальному провадженні № 0000265.

Вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 368-3 КК та виправдано за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_1 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Зазначив, що незаконне кримінальне переслідування призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, роботи підприємства, йому доводилось доводити свою невинуватість, витрачати свій особистий час на відвідування судів, прокуратури, правоохоронних органів, тощо. Звинувачення його у вчиненні тяжкого кримінального корупційного правопорушення отримало певний розголос. Вказані обставини негативно відобразилися на стані його здоров`я, на відносинах з оточуючими людьми (матір`ю, дружиною, дітьми, родичами, друзями, знайомими, керівниками установ, підприємств та організацій).

Вказав, що у результаті застосування співробітниками Управління МВС України в Тернопільській області до нього 25 жовтня 2013 року фізичного насильства, він отримав тілесні ушкодження та на лікування витратив 96000 грн. Через незаконне відсторонення його від посади директора ТОВ «Козівський Райсількомунгосп» він 4 місяці не отримував заробітну плату, а саме з 1 листопада 2013 по 1 березня 2014 року, у зв`язку з чим враховуючи інфляційні втрати йому заподіяно матеріальної шкоди на суму 21 098, 48 грн. Внаслідок незаконного кримінального переслідування його у вчиненні кримінального корупційного правопорушення (у зв`язку із заподіянням правоохоронцями середньої тяжкості тілесних ушкоджень, незаконним усуненням від зайнятої посади, неможливістю отримання кредитів в банку на придбання матеріалів) з 1 квітня по 31 серпня 2014 року він не зміг заробити в місяць не тільки 2000 грн. середньомісячної заробітної плати, яка була у нього до кримінального переслідування (серпень-вересень 2013 р.), а і заробити мінімальну заробітну плату встановлену законодавством України на той час (1218 грн.) У зв`язку із зазначеним, йому з урахуванням інфляційних втрат підлягає сплаті за вересень 2014 року вересень 2020 року заподіяна матеріальна шкода в сумі 14069 грн. 29 коп. Також зазначив, що внаслідок незаконного кримінального переслідування, у зв`язку з чисельними судовими засіданнями він більше двох місяців (у сумарному підрахунку потраченого часу) вимушений був не займатися виробничими процесами підпорядкованого йому підприємства, не виходити на роботу, що призвело до занепаду виробництва, відмови чисельних клієнтів від виконання керованим ним підприємством певних замовлень, у зв`язку з цим йому заподіяна матеріальна шкода на суму 220000 грн. Стверджує, що внаслідок незаконного кримінального переслідування, у зв`язку з підривом ділової репутації керованого ним підприємства, втрати упущеної вигоди йому заподіяна матеріальна шкода на суму 2 200 000 грн. Зазначив, що витратив на правову допомогу адвоката Бойка П.В. у кримінальному провадженні грошові кошти у сумі 169 865 грн., тобто всього йому завдано матеріальної шкоди на суму 2 741 982, 12 грн.

Вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та в подальшому ухвалення судом виправдувального вироку з урахуванням страждань, психологічного напруження, розчарування, незручностей, що позивач переніс із-за винуватої, неправомірної поведінки та дій органу, що проводив оперативно-розшукову діяльність, слідчих та прокурорів, через незаконне затримання, незаконне позбавлення волі, нанесення тілесних ушкоджень при затриманні, проведення незаконного обшуку на підприємстві, погіршення стану здоров`я через спричинені тілесні ушкодження при затриманні, усунення від займаної посади під час досудового розслідування кримінального провадження, через довготривалі судові засідання; незаконне засудження за вчинення корупційного кримінального правопорушення, що викликало підрив його репутації, як людини, підрив його репутації, як керівника підприємства, що привело до банкрутства підприємства через відмову чисельних замовників від виконання певних замовлень , у т.ч. через неможливість виконати їх у зв`язку із відмовами банків дати кредити, надмірні строки судового розгляду справи, через реальний страх та переживання понести незаконне кримінальне покарання, втратити своєї частки у ТОВ «Козівський Райсількомунгосп», залишитися на вулиці без даху над головою, через конфіскацію належних йому квартири та житлового будинку, позивач має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на суму 5908400,00 грн.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 до Управління МВС України в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 554 803 грн. 23 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог позову відмовлено

В апеляційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура просить скасувати рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29.08.2023 у справі № 951/241/23 в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Вказує, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, обставини, які визнані судом доведеними, не підтверджуються наявними у справі доказами.

Зазначає, що у позовній заяві, як на доказ позовних вимог позивач вказує на матеріали кримінального провадження (постанови, ухвали, висновки експертиз, вироки, тощо), однак зазначені документи не можуть слугувати доказом понесених моральних страждань. Сам факт наявності виправдувального вироку не є безумовною підставою для винесення судового рішення про відшкодування матеріальної шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди реалізується шляхом процесуального доведення її наявності та чіткого розрахунку суми відшкодування через підтвердження належними доказами. При цьому, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначається, якими саме доказами доводиться спричинення моральної шкоди.

Також, судом першої інстанції не враховано, що при розгляді справи протиправність будь-яких процесуальних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду у кримінальному провадженні не встановлено. Дії, що вчинялися в ході кримінального провадження самі по собі не можуть бути незаконними, оскільки не обмежують прав позивача, а навпаки спрямовані на забезпечення їх реалізації, здійснювалися без порушення прав учасників, проводилися відповідно до кримінально-процесуального законодавства. Посадові особи органів досудового слідства, прокуратури та суду у кримінальному провадженні діяли в межах своїх процесуальних повноважень, жодна дія працівників органу досудового розслідування, прокуратури чи суду не визнавалася неправомірною у передбаченому порядку.

Крім цього, судом першої інстанції при ухвалені рішення неправильно визначено термін, за який позивачу може бути стягнута моральна шкода, відповідно неправильно розраховано розмір відшкодування моральної шкоди. На думку суду, підлягає стягненню моральна шкода з 23.10.2013 (дата, з якої надано дозвіл на проведення аудіо-, відео- контролю ОСОБА_1 під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину). Проте, позивач перебував під слідством і судом з 22.11.2013 (дата повідомлення про підозру) до 17.09.2020 (дата постановлення ухвали Хмельницького апеляційного суду та вступу в законну силу виправдувального вироку Бережанського районного суду Тернопільської області від 30.12.2019), інші періоди не повинні враховуватися до періоду, за який згідно з законом відбувається нарахування шкоди, оскільки позивач не перебував у статусі підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого та не обмежувалися його права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року у справі №951/241/23 в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 554803,23 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління МВС України в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України та стягнути матеріальну, моральну шкоду та понесених витрат на правову (правничу) допомогу понесених у кримінальному провадженні в сумі 5353596,77 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки прийняте із порушення норм матеріального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Заявник вказує, що у зв`язку з фізичним та психологічним насильством, яке було застосовано до позивача співробітниками УМВС України в Тернопільській області йому спричинена матеріальна та моральна шкода. Вказав, що право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду виникає після ухвалення виправдувального вироку стосовно позивача в рамках цивільного судочинства.

Тому, внаслідок незаконних дій Управління МВС України в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, яка є правонаступником прокуратури Тернопільської області, позивач у період з 25 жовтня 2013 року по 17 вересня 2020 року та у період з 20 січня 2021 року по 08 липня 2021 року, що становило 7 років, 5 місяців 14 днів (89 місяців 14 днів), зазнав матеріальної та непоправної моральної шкоди.

Враховуючи, що позивач перебував під слідством та судом 89 місяців 14 днів, виходячи із усіх наведених ним обставин, зазначених у апеляційній скарзі, що негативно відобразились на ньому, за довгий час перебування у тяжкій моральній, духовній, психічній обстановці, вважає, що розмір матеріальної та моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, становить 5353 596,77 грн.

Крім того, суд першої інстанції мотивував своє рішення, тим що відшкодування витрат на правову допомогу, понесені стороною у кримінальному провадженні повинні вирішуватись у тому ж провадженні, в якому ухвалено вирок, однак такий висновок не відповідає вимогам процесуального права. Вказує, що вимогами КПК України не передбачено стягнення судових витрат на користь обвинуваченого про ухваленні судом щодо нього виправдального вироку.

На підтвердження витрат на правову допомогу адвокатом Бойко П.М. надано такі докази: договір про надання правової допомоги від 21.06.2014, додаток №1 до даного Договору, акт виконаних робіт (наданих послуг), довідка-рахунок №1 про суму гонорару отриманого адвокатом за надання правової допомоги.

Також не погоджуючись з апеляційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури, ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні даної скарги, у зв`язку з її безпідставністю.

Вказавши, що зазначена у скарзі мотивація відповідача щодо безпідставності його позовних вимог є надуманою та направленою на введення суду в оману. Наголошує, що наявність виправдувального вироку щодо нього є підставою для задоволення позовних вимог. Зазначив, що у зв`язку з фізичним та психологічним насильством, яке було застосовано до позивача співробітниками УМВС України в Тернопільській області йому спричинена матеріальна та моральна шкода. Вказав, що право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду виникає після ухвалення виправдувального вироку стосовно цієї особи в рамках цивільного судочинства. Стверджує, що завдана йому матеріальна та моральна шкода є доведеною.

Від Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та вказує, що сам факт наявності виправдувального вироку не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та беззаперечною підставою для відшкодування її.

Від Державної казначейської служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, вказавши, що вимоги ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі щодо зобов`язання покласти виконання судового рішення на Державну казначейську службу України, а саме доручити списання коштів з Державного бюджету України є необґрунтованими і такими, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Бойко П.В. апеляційну скаргу підтримали, з мотивів, викладених в ній та просили її задовольнити.

Прокурор Марцун А.А. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, зіславшись на мотиви викладені у ній.

Представник Управління МВС України в Тернопільській області у судовому засіданні ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи із такого.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено , що 22 жовтня 2013 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000265 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України, за заявою про те, що директор ТОВ «Козівський Райсількомунгосп» ОСОБА_1 вимагає від ОСОБА_3 неправомірну вигоду у розмірі 3000 грн. за сприяння у продажі автомобіля , який належить даному товариству (а.с.22, т.3).

Відповідно до постанови прокурора прокуратури Тернопільської області про проведення контролю за вчиненням злочину від 23.10.2013 для отримання доказів злочинної діяльності та повного викриття вимагання та одержання ОСОБА_1 неправомірної вигоди в сумі 3 000 грн. від ОСОБА_3 постановлено провести з 23.10.2013 строком на 60 днів негласну слідчу (розшукову) дію контроль за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину шляхом передачі ОСОБА_1 неправомірної вигоди із використанням заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів грошових коштів у сумі 3 000 грн. для відтворення ситуації вчинення ним тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України (т.3 а.с.25).

Ухвалою слідчого судді апеляційного суду Тернопільської області від 23.10.2013 задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на проведення з 23.10.2013 строком на 60 днів аудіо-, відео контролю ОСОБА_1 під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину (т. 3 а.с. 27-28).

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 10 грудня 2013 року залишено без змін ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2013 року, якою ОСОБА_1 відсторонений від посади директора ТзОВ «Козівський Райсількомунгосп» до 22 січня 2014 року (т. 3 а.с.37-39).

22 листопада 2013 року старшим слідчим СУ УМВС України в Тернопільській області Дубчак О.В. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000265 (т.3 а.с. 62- 63).

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2013 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме частку статутного капіталу ТзОВ «Козівський Райсількомунгосп» у майновому виразі 83961,66 грн., квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони використання, розпорядження та відчуження майна (т. 3 а.с. 60).

13 січня 2014 року прокурором відділу прокуратури Тернопільської області Соколошин В.С. стосовно ОСОБА_1 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000265 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України (а.с. 64-67, т.3).

Вироком Козівського районного суду Тернопільської області від 18 червня 2014 року у справі № 600/71/14-к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України (в редакції станом 25 жовтня 2013 року), призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 10 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 000 грн, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями на строк 1 рік, та з конфіскацією в дохід держави майна, що є його власністю (т. 3 а.с. 75-79).

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 8 жовтня 2014 року у справі № 600/71/14-к апеляційні скарги заступника прокурора Тернопільської області Антюка І.П. та обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено частково. Вирок Козівського районного суду Тернопільської області від 18 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий судовий розгляд в Козівському районному суді Тернопільської області в іншому складі суду (а.с.93-98, т.3).

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 травня 2015 року у справі № 600/71/14-к подання голови Козівського районного суду Тернопільської області Кренцеля М.І. про зміну підсудності - задоволено. Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368-3 КК України направлено до Бережанського районного суду Тернопільської області для розгляду, зі стадії підготовчого судового засідання (т.3 а.с. 112).

Згідно з обвинувальним актом, погодженого 19 грудня 2017 року першим заступником прокурора Тернопільської області Голомшою М.Я., стосовно ОСОБА_1 змінено обвинувачення, а саме йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України (в редакції закону № 221-VII (221-18) від 18.04.2013 (т.3 а.с. 128-132).

Вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 11 червня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 368-3 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального злочину ( т. 3 а.с. 133-148).

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року, вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 11 червня 2018 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в тому ж суді в іншому складі суду (т.3 а.с. 171-175).

Вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 368-3 КК України (в редакції закону № 221-VII (221-18) від 18.04.2013 року) та виправдано за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_1 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України (в редакції закону № 221-VII (221-18) від 18.04.2013 року) (т. 4 а.с. 5-24.).

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 600/71/14-к кримінальне провадження № 0000265 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2019 року направлено до Хмельницького апеляційного суду (т. 4 а.с. 52-54).

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/71/14-к, вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення (т. 4 а.с. 57-63).

Постановою Верховного Суду від 8 липня 2021 року у справі №600/71/14-к ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення (т.4 а.с.89-91).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки права позивача протягом 82 місяців та 25 днів (з 23 жовтня 2013 року - дата з якої надано дозвіл на проведення аудіо-, відео контролю ОСОБА_1 під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину до 17 вересня 2020 року - дата набрання виправдувальним вироком стосовно позивача законної сили) були обмежені, порушені були його нормальні життєві зв`язки внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності та ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, а тому відповідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статті 1176 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, з даними висновком суду першої інстанції погоджується частково, виходячи з такого.

Щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно із положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу предявлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку із кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, внаслідок пред`явлення обвинувачення, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного тривалого перебування під слідством і судом, за яким позивач зазнав душевних переживань та надзвичайного впливу, що призвело до змін його життєвого укладу та завдало йому значних страждань, а тому останній має право на отримання відшкодування моральної шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Разом з тим, звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду 5 908 400,00 грн.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року в справі № 522/6228/19.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону.

Так, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто на 2023 рік, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» становить 6 700 грн., тому враховуючи те, що позивач перебував під слідством та судом 82 місяці і 25 днів розмір моральної шкоди становить 554 803, 23 грн.

Проте, період незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством і судом суд визначив із 23.10.2013 (з дати з якої надано дозвіл на проведення аудіо-, відео контролю ОСОБА_1 під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину) по 17.09.2020 (дата набрання виправдувальним вироком стосовно позивача законної сили).

Однак, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури про невірне визначення судом першої інстанції початку періоду, з якого позивач перебував під слідством і судом.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 перебував під слідством з 22 листопада 2013 року (повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України і до 17 вересня 2020 року (дата вступу в законну силу виправдувального вироку суду), тому саме з дати повідомлення про підозру у вчиненні злочину, слід обчислювати строк незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством і судом.

Отже, період незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством і судом з 22.11.2013 по 17.09.2020 складає 81 місяць 26 днів.

Таким чином, розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню складає 548 506,67 (81 місяць х 6700 = 542 700 грн, 26 днів х 6700 / 30 = 5806,67 грн).

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 554 803,23 грн підлягає зміні, шляхом зменшення розміру моральної шкоди з 554 803, 23 до 548 506,67 грн.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат професійну правничу допомогу у кримінальному провадженні № 0000265 в сумі 169 865,00 грн, суд першої інстанції зробив висновок, що чинним законодавством України не передбачено можливість відшкодування витрат на правову допомогу, понесені стороною під час розгляду справи в іншому провадженні.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку, застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21)

Як вбачається з матеріалів справи, що 21.06.2014 між адвокатом Бойко П.В. та Кіктою П.Р. у подальшому «Клієнт» укладено договір про надання правової (правничої) допомоги (а.с. 127-129, т.4).

Згідно з п.1.1 Договору адвокат забезпечує захист прав, свобод і законних інтересів Клієнта, як обвинуваченого у справі № 600/71/14 з приводу судового розгяду обвинувального акту кримінального провадження № 0000265 від 22.10.2013 за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368-3 КК України в судах першої інстації, апеляційних судах чи касаційному суді з правами захисника, передбаченого КПК України.

За правову допомогу, передбачену в п.1.1 Договору, клієнт сплачує адвокату гонорар - винагороду, на умовах і порядку, що визначені у Додатку №1 до даного Договору (п.5.1 Договору).

Додатком №1 від 21.06.2014 до договору про надання правової допомоги від 21.06.2014 встановлено, що вартість однієї години роботи адвоката становить: у судах першої інстанції - 500,00 грн; в апеляційних судах 600,00 грн, у касаційному суді - 750,00 грн (а.с.130, т.4).

Однак, наявний у матеріалах справи акт виконаних робіт (наданих послуг), на які посилається позивач на підтвердження наданих йому юридичних послуг, не містить відомостей про оплату зазначених у них сум (а.с.146-147, т.4). Також у матеріалах справи відсутні квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки про оплату правничої допомоги, а відтак позовні вимоги у цій частині не підлягають до задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині отримання позивачем під час затримання 25.10.2013 тілесних ушкоджень і з приводу цього понесених витрат на лікування, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази застосування співробітниками поліції відносно ОСОБА_1 фізичного чи будь-якого іншого насильства.

Також є безпідставними доводи заявника щодо стягнення заробітної плати через незаконне відсторонення від займаної посади за період з 01 листопада 2013 року по 01 березня 2014 року, оскільки у вказаний період позивач перебував на лікарняному, що підтверджується матеріалами справи і мав можливість подати роботодавцю листки непрацездатності для відшкодування витрат, пов`язаних з тимчасовою непрацездатністю Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги Тернопільської обласної прокуратури та ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року - змінити в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши розмір моральної шкоди з 554 803,23 грн до 548 506,67 грн .

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року в частині відмови в стягненні витрат на правову допомогу змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в редакції даної постанови.

В решті рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Тернопільської обласної прокуратури та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 554 803,23 грн до 548 506,67 грн.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року в частині відмови в стягненні витрат на правову допомогу змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в редакції даної постанови.

В решті рішення Козівського районного судуТернопільської області від 29 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 березня 2024 року.

Головуючий: Н. М. Храпак

Судді: О. З. Костів

М.В. Хома