Справа №155/910/24
Провадження №2/155/301/24
ГОРОХІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 вересня 2024 року місто Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Яремчук С.М.,

за участю секретаря судового засідання Задурської К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 27 травня 2024 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості.

Свій позов обґрунтовує тим, що 26 березня 2021 року між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №26.03.2021-100000192, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 5000,00 гривень зі сплатою процентів за користування таким.

Вказує, що 13 вересня 2023 року права вимоги за кредитним договором №26.03.2021-100000192 від 26 березня 2021 року відступлено ТзОВ «Новий Колектор» на підставі договору факторингу №1300923-9 від 13 вересня 2023 року. Про дану обставину відповідача було належним чином повідомлено. Також, зазначає, відповідач свої кредитні зобов`язання не виконує у належний спосіб, а тому у нього станом на 16 квітня 2024 року існує перед позивачем заборгованість в загальному розмірі 15000,00 гривень з яких: заборгованість за тілом кредиту 5000,00 гривень, заборгованість за відсотками 15000,00 гривень. Крім того, позивач включив в суму боргу 3% річних від суми заборгованості в розмірі 1097,00 гривень та інфляційне збільшення боргу в сумі 5317,51 гривень.

Враховуючи вищенаведене, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Новий Колектор» заборгованість за Кредитним договором №26.03.2021-100000192 від 26 березня 2021 року в загальному розмірі 21414,51 гривень та судові витрати по справі з яких: 2422,40 гривні судового збору та 4000,00 гривень витрат на правничу допомогу.

Ухвалою судді від 29 травня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали.

Станом на день розгляду справи відзив на позов від відповідача до суду не надійшов.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_2 не з`явилася, в матеріалах позову міститься заява, в якій остання просить розгляд справи проводити без її участі, просить позовні вимоги задовольнити, не заперечує, щодо ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання 17 вересня 2024 року не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом надіслання повідомлення за фактичним місцем реєстрації. Причину неявки в судове засідання останній не повідомив, будь-яких клопотань, а також відзив на позов не подав.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Як визначено у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, відзиву на позов не подала, про причини неявки не повідомила та враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму.

Судом встановлено, що 26 березня 2021 року ОСОБА_1 та ТзОВ «Споживчий центр» уклали кредитний договір (оферти) №26.03.2021-100000192 в електронній формі шляхом підписання одноразовим ідентифікатором, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 5000 гривень, що підтверджується електронною квитанцією про переказ коштів, пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) від 26 березня 2021 року, заявкою на укладення кредитного договору (оферти) від 26 березня 2021 року, підтвердженням укладання кредитного договору від 26 березня 2021 року, з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою «Економ»/«Стандарт». Ставка «Економ» фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та пролонгованого строків. У свою чергу, ставка «Стандарт» фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується після/в період закінчення первинного та пролонгованого строків. Первинний період користування кредитом 14 днів з дня його надання, а пролонгований строк дорівнює первинному строку та обраховується з дня сплати процентів. Максимальний розмір процентів за договором (сумарно процентів «Економ» та процентів «Стандарт» становить 10000 гривень.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору №26.03.2021-100000192 від 26 березня 2021 року ОСОБА_1 було надано фінансовий кредит в розмірі 5000 гривень, строком до 08 квітня 2021 року, процентна ставка 881,64% річних, проценти у сумі 1400,00 гривень.

Також судом встановлено, що 13 вересня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу №130923-9, відповідно до якого ТОВ «Споживчий центр» передає (відступає) ТОВ «Новий Колектор» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Новий Колектор» приймає належні ТОВ «Споживчий центр» права вимоги за договорами кредиту (а. с. 20-23).

Згідно з п. 2.4 договору факторингу сторони домовилися, що право вимоги за кредитним договором вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передачі переліку.

Відповідно до Переліку №1 від 13 вересня 2023 року (Додаток №2 до Договору факторингу №130923-9 від 13 вересня 2021 року), ТОВ «Новий Колектор» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за Договором №26.03.2021-100000192 від 26 березня 2021 року у розмірі 15000,00 гривень (а. с. 25-26).

На адресу відповідача ОСОБА_1 направлено повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу №130923-9 від 13 вересня 2023 року за вих. №233073, а також вимогу про сплату заборгованості від 13 вересня 2023 року за №233073.

Відповідно до розрахунку, наданого ТзОВ «Новий Колектор», сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 16 квітня 2024 року становить 15000 гривень, з яких 5000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 10000 гривень заборгованість за відсотками.

Статями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання із порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності через неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон).

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризики настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Отже, уклавши договір факторингу, позивач у встановленому законом порядку набув право вимоги до відповідача за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором №26.03.2021-100000192 від 26 березня 2021 року.

Відповідач не виконав повністю свого обов`язку з повернення кредитних коштів у передбачений чинним законодавством та договором строк, чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Відповідно до норм ЦПК України, саме на сторону лягає обов`язок довести ті обставини на які вона посилається. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач в судове засідання не з`явився, проти позову не заперечив, не надав суду контррозрахунок сум заборгованості, який би суд міг належним чином оцінити чи інший доказ, наприклад, висновок експертизи про невірність наданого позивачем розрахунку, відтак, у суду відсутні законні підстави для того, що піддати сумніву нараховану суму заборгованості в розмірі 15000,00 гривень, враховуючи, що вона підтверджена наданими позивачем доказами.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційного збільшення суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, виходячи зі змісту правової позиції наведеної у постанові Верховного суду від 12 березня 2018 року №914/712/16, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Відтак, за основну при розрахунку суд бере заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5000,00 гривень, оскільки нарахування 3% річних та інфляційних втрат на договірні відсотки чинним законодавством не передбачено.

Суд зазначає, що договірні відсотки за користування кредитними коштами не є грошовим зобов`язанням в розумінні ст. 625 ЦК України, а є винагородою кредитора за правомірне користування боржником позикою (кредитом), відповідно до приписів ст. 536, 1048 ЦК України.

У цій справі позивач просить стягнути 3% річних за період з 30 листопада 2021 року по 08 травня 2024 року. Що стосується періоду розрахунку, суд зазначає що відсутні правові підстави для нарахування 3% річних починаючи із дня введення на території України воєнного стану (24 лютого 2022 року), оскільки відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Суд не погоджується із розміром суми 3% річних, який визначено позивачем у розмірі 1097,00 гривень, оскільки розрахунок здійснено не із суми основного боргу 5000,00 гривень, а із суми боргу, яка складає 15000,00 гривень (з урахуванням заборгованості за відсотками за користування позикою у розмірі 10000,00 гривень).

Враховуючи невірні дані розрахунку позивача, суд здійснив самостійно розрахунок 3% річних починаючи з 30 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року, беручи за основу для нарахування заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5000,00 гривень.

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума процентів = С x 3 x Д : 365 (366): 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 30.11.2021 до 31.12.2021 5000 x 3 х32/365/1003213,15 грн.
з 01.01.2022 до 23.02.2022 5000 x 3 х 54/365/1005422,19 грн.

Отже, до стягнення з відповідача підлягає сума 35,34 гривень 3% річних.

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3% річних необхідно відмовити за безпідставністю.

Суд також не погоджується із розміром проіндексованої суми, який визначено позивачем у розмірі 5317,51 гривень, оскільки розрахунок здійснено не із суми основного боргу 5000,00 гривень, а із суми боргу, яка складає 15000,00 гривень (з урахуванням заборгованості за відсотках відсотками за користування позикою у розмірі 10000,00 гривень).

Суд здійснює самостійний розрахунок інфляційних втрат починаючи з 01 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року (до моменту введення на території України воєнного стану), беручи за основу для нарахування заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5000,00 гривень.

Показники індексу інфляції:

Останній період (01.12.2021 23.02.2022) Індекс інфляції:

грудень 2021 100,60, січень 2022 101,30, лютий 2022 101,60.

Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x . (ІІZ: 100)

ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Розрахунок інфляційних втрат:

IIС (100,60 : 100)x(101,30 : 100)x(101,60 : 100)= 1.03538325.

Інфляційне збільшення:

5000 x 1.03538325 5000 = 176,91 гривень.

Таким чином, оскільки відповідач на момент звернення позивача до суду з даним позовом не виконав у повному обсязі грошове зобов`язання про повернення коштів, то позивач має право на стягнення як 3% річних, так і втрат від інфляції грошової одиниці за період з 30 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 212,25 гривень.

Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Статтею 133 ЦПК України, передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України).

Судом встановлено, що 02 жовтня 2023 року між ТзОВ «Новий Колектор» та адвокатом Марченко Галиною Іванівною укладено договір №021023-1 про надання правничої допомоги (а. с. 31-32).

На підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості стороною позивача надано звіт про виконану роботу відповідно до договору №021023-1 про надання правничої допомоги від 02 жовтня 2024 року по клієнту ОСОБА_1 від 08 травня 2024 року (а. с. 35).

Крім того, стороною позивача надано копію платіжної інструкції №703 від 17 квітня 2024 року, відповідно до якої ТОВ «Новий Колектор» оплатив ОСОБА_2 4000,00 гривень за надання правничої допомоги (а. с. 34).

Таким чином, витрати за надану професійну правничу допомогу, які поніс позивач є реальними, доведеними, тобто є такими, що підтверджені належними доказами, а тому підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Відповідач щодо неспівмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не заявляв.

Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2841,48 гривень.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову майнового характеру позивач ТОВ «Новий Колектор» сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 гривні.

З огляду на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1720,80 гривень.

Керуючись ст. 15, 16, 512-519, 526, 527, 530, 536, 610, 612, 614, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1077, 1082 ЦК України, керуючись ст. 10, 12, 13, 77-81, 133, 137 141, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Алмазова Генерала, будинок 13, офіс 601, ) заборгованість за кредитним договором №26.03.2021-100000192 від 26 березня 2021 року в загальному розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, 3% річних в розмірі 35 (тридцять п`ять) гривень 34 копійки, інфляційні втрати в розмірі 176 (сто сімдесят шість) гривень 91 копійку, а всього 15212 (п`ятнадцять тисяч двісті дванадцять) гривень 25 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Алмазова Генерала, будинок 13, офіс 601, ) судовий збір в розмірі 1720 (одну тисячу сімсот двадцять) гривень 80 копійок, а також 2841 (дві тисячі вісімсот сорок один) гривень 48 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони у справі є:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор», адреса місцезнаходження: 01133, місто Київ, вулиця Алмазова Генерала, будинок 13, офіс 601, ;

відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області Яремчук С.М.