Справа № 932/4876/21
Провадження № 2/932/2204/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участі секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Бочкаря Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Дніпровська міська рада, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Дніпровська міська рада, про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , за місцем свого мешкання у с. Звонецьке, Солонянського району Дніпропетровської області у віці 85 років. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На спадкове майно претендують дві особи: позивач ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом, та його брат ОСОБА_2 . Проте як виявилося після смерті батька, свою частину будинку він заповів ОСОБА_2 . Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царинною Н.І. 19.10.2018.

Позивач вважає, що волевиявлення його батька не відповідало його внутрішній волі, оскільки на момент складання заповіту йому було 83 роки. На протязі останніх років життя розвився віковий атеросклероз, посилились ознаки серцевої недостатності, ішемічної хвороби серця, гіпертонічної хвороби, почастішали випадки не сприйняття об`єктивної реальності. Внаслідок цього батько перебував на обліку у невропатолога.

Таким чином, на думку позивача, померлий ОСОБА_3 не розумів наслідків своїх дій, і його ввели в оману щодо дійсного порядку поділу спадщини між братами, тому він помилково склав заповіт на сина ОСОБА_2 .

Виходячи з викладеного, позивач просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , складений на користь ОСОБА_2 , посвідчений 19.10.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царинною Н.І.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позову ОСОБА_1 . Так, зазначено, що позивач ніколи не допомагав своєму батьку, не доглядав за ним. Спілкування з батьком мало епізодичний характер та закінчувалось сварками. Надані позивачем докази не містять відомостей про те, що померлий ОСОБА_3 страждав на психічне захворювання. Батько відповідача ніколи не перебував на обліку у психіатра та не мав психічних розладів. Похилий вік спадкодавця та його стан здоров`я, не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки батько розумів значення своїх дій та міг керувати ними, тобто міг висловити своє розпорядження на випадок смерті, а його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. Заповіт складений у порядку, передбаченому чинним законодавством, форма та зміст заповіту відповідають вимогам закону, а справжність підпису ОСОБА_3 засвідчена нотаріально.

Посилаючись на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Інших заяв по суті спору не надходило.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року позовна заява залишена без руху, надано позивачу строк на усунення її недоліків.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року відмовлено позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу померлого ОСОБА_3 , провадження по справі зупинено.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року витребувано докази по справі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити його позов.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що між батьком та сином ОСОБА_1 постійно були сварки. Після останнього конфлікту батько вирішив скласти заповіт на іншого сина ОСОБА_2 . Тобто волевиявлення батька було вільним, і це його розпорядження на випадок смерті, тому підстав для визнання заповіту недійсним немає. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом ДРАЦС по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 461.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 (позивач) є сином ОСОБА_3 .

Згідно заповіту від 19.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царинною Н.І., ОСОБА_3 заповів усе своє майно на користь сина ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу від 07 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку після смерті батька ОСОБА_3 .

Судом також досліджено матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 .

Спір виник з приводу того, що на спадкове майно претендують кілька осіб. Так, позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 , а відтак спадкоємцем першої черги за законом. Однак спадкодавцем складено заповіт, яким все своє майно від заповів іншій особі сину ОСОБА_2 .

Позивач ставить під сумнів таке розпорядження батька, вважаючи дії батька такими, що не відповідали його дійсному волевиявленню, оскільки на момент посвідчення заповіту останній був похилого віку та страждав на різні вікові хвороби, зокрема, атеросклероз, ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба і т.д.

Однак суд вважає, що фактично позивач не погоджується із визначеним розподілом спадщини, тому ставить під сумнів заповіт померлого ОСОБА_3 .

Поняття спадкування закріплене у ст. 1216 ЦК, відповідно до якої спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно частин першої та третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (ч. 2 ст. 1235 ЦК України).

Отже, за загальним правилом, у разі наявності заповіту переважне право на спадщину має той спадкоємець, кого визначив спадкодавець. При цьому не мають значення родинні, сімейні відносини тощо. Одночасно з цим, наявність заповіту позбавляє всіх інших спадкоємців, які не включені до заповіту, а також спадкоємців за законом, права на спадщину.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статтею 203 цього Кодексу.

Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом досліджено копію виписки з амбулаторної карти № 74 хворого ОСОБА_3 , з якої убачається, що спадкодавець хворів на такі хвороби як ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба II ступеню, атеросклероз нижніх кінцівок з 2017 р.

Однак суд зауважує, що в контексті ч. 1 ст. 225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама по собі обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати тощо, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.

Отже, закон не пов`язує наявність хвороби із нездатністю особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Перебування заповідача у хворобливому, навіть тяжкому стані, не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним.

Під час розгляду спору судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про те, що померлий ОСОБА_3 страждав психічним розладом, який впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року судом призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу померлого ОСОБА_3 .

Проте проведення такої експертизи було ускладнено тим, що у позивача відсутня будь-яка належна медична документація, амбулаторна карта померлого та ін.

Цей факт ставить також під сумнів, що позивач підтримував нормальні стосунки з батьком та спілкувався з ним.

Судом неодноразово було направлені ухвали про витребування амбулаторної карти ОСОБА_3 від Комунальної організації «Військова дільнична лікарня» Солонянського району Дніпропетровської області, розташованої у с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області (вул. Миронова, 8-а, село Військове, Солонянський район, Дніпропетровська область, 52472).

Однак будь-яка медична документація відносно померлого, до суду не надійшла, що унеможливило встановлення його стану здоров`я, перебування під наглядом лікарів чи на відповідних обліках невропатолога, психіатра і т.д.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті, чи інші обставини, повинна навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про фактичні обставини справи. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відтак, позивачем не доведено, що спадкодавець перебував у хворобливому стані, і цей стан міг спотворити волевиявлення ОСОБА_3 .

При цьому усі сумніви позивача щодо спроможності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не є підставою для визнання складеного ним заповіту недійсним, що узгоджується з висновком, викладеним у Постанові Верховного суду від 18 лютого 2021 по справі № 727/9908/17-ц.

В частині дотриманні процедури посвідчення заповіту та щодо його форми та змісту, суд звертає увагу на таке.

Вимогами ст. ст. 1247, 1251 ЦК України передбачено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача, та підписаний заповідачем. На прохання особи нотаріус може записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків.

Суд вказує, що вимоги ст. ст. 1247, 1251 ЦК України при посвідченні заповіту ОСОБА_3 були дотримані.

Заповіт містить всі точні дані заповідача, особи на користь якої складено заповіт, особи, яка підписала заповіт та свідків. Вся інформація викладена вірно, відсутні підчистки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення.

Посвідчувальний напис нотаріуса складено у відповідності до вимог законодавства та засвідчений печаткою.

Заповіт складено із позначенням дати його складання і точного часу складання, а саме о 16 год. 15 хв. 19 жовтня 2018 року.

Також нотаріусом була дотримана вимога, передбачена ч. 2 ст. 1248 ЦК України, оскільки заповідачем був прочитаний заповіт вголос та власноручно підписаний, про що міститься у самому тексті заповіту відповідний допис заповідача. Дефектів форми та змісту заповіту судом не встановлено.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Судом досліджено оскаржуваний заповіт, зі змісту якого вбачається, що він складений уповноваженою особою, з дотриманням вимог чинного законодавства. Відсутні порушення його форми та змісту. Заповіт складений зі слів заповідача та прочитаний ним уголос, тобто слід дійти висновку, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, суд констатує, що позивачем не доведено у встановленому порядку, що його батько перебував у такому стані здоров`я, який би впливав на здатність розуміти ним значення своїх дій та (або) керувати ними, або ж пригнічував його волю. Суд вважає, що померлий ОСОБА_3 зробив таке розпорядження, тобто заповідав усе своє майно сину ОСОБА_2 , на що мав повне право. Так, заповітом спадкодавець може виключити будь-яку особу з числа спадкоємців, без пояснення причин. В такому випадку особа, вказана у заповіті, спадкує без будь-яких застережень та обмежень, усе належне заповідачу майно, крім обов`язкової частки. Проте на момент смерті та посвідчення заповіту ОСОБА_1 не був непрацездатним, тобто не має права на обов`язкову частку.

На переконання суду, сама по собі незгода із заповітом ОСОБА_3 , не може бути достатньою підставою для визнання його недійсним.

Суд відхиляє доводи позивача, що він постійно піклувався про батька, привозив продукти, ліки, допомагав грошима, оскільки для спадкування за заповітом не має значення, в яких відносинах були заповідач і особа, що претендує на майно. Не має значення й надання заповідачу матеріальної та іншої допомоги.

Не беруться судом до уваги й пояснення позивача, що батько не був обізнаний про порядок поділу та спадкування будинку між братами, не орієнтувався у просторі, забував важливі події тощо. Так, нотаріусом при посвідченні заповіту встановлено особу ОСОБА_3 , перевірено його дієзданість, роз`яснено правові наслідки вчинення такої нотаріальної дії, що зафіксовано у заповіті. Тому суд вважає, що волевиявлення ОСОБА_3 було вільним, і відповідало його внутрішній волі та дійсним намірам.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, підстав для визнання оскаржуваного заповіту ОСОБА_3 не встановлено, тому позов слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Дніпровська міська рада, про визнання заповіту недійсним, залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а також особами, які не брали участі в судовому засіданні протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ