Справа № 135/561/24
Провадження № 22-ц/801/1779/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нікандрова С. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 рокуСправа № 135/561/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

з участю секретаря судового засідання Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки і піклування Ладижинської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Басараб Олени Дмитрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Нікандрової С. О. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки і піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Від шлюбу у сторін народилися діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя з ОСОБА_2 не склалося у зв`язку з протилежними поглядами на шлюб та сім`ю. ОСОБА_2 нехтує сімейними цінностями, не розуміє та не хоче розуміти сутність проблем, які виникають у сім`ї, не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин, тому в січні 2024 позивач звернувся в суд із позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 06.03.2024 у справі №135/103/24 шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу спільні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишилися проживати разом з позивачем.

Ухилення матері ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується наступними доказами: довідкою закладу дошкільної освіти ясла-садок комбінованого типу №8 «Ромашка» №24 від 26.04.2024, з якої видно, що мати ОСОБА_2 участі у вихованні сина не приймає; довідкою відділу освіти Ліцей №3 Ладижинської міської ради Вінницької області №01-39/218 від 26.04.2024, з якої видно, що мати ОСОБА_2 участі у вихованні дочки ОСОБА_3 не бере, не відвідує батьківські збори та шкільним життям дитини не цікавиться.

Відповідач ОСОБА_2 ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дітей, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти.

Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача.

Мати ОСОБА_2 в житті дітей відсутня повністю, з часу розірвання шлюбу та проживання дітей з позивачем відповідач жодним чином не бере участі у їх вихованні, лікуванні та розвитку в цілому, не вітає дітей з днем народження та іншими святами.

Зазначені факти можна розцінювати як ухилення від виховання дітей матір`ю, свідоме нехтування нею своїми обов`язками.

Покликаючись на викладене, позивач у заявленому позові просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що та обставина, що після розлучення сторін матеріальним забезпеченням дітей, їх вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що матір дітей не бажає брати участь в утриманні та вихованні дітей, тобто свідомо та умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Щодо визнання відповідачкою ОСОБА_2 позову про позбавлення її батьківських прав відносно її дітей, суд зазначив, що визнання особою позову про позбавлення її батьківських прав не може бути єдиною підставою для задоволення позову.

Водночас суд звернув увагу на те, що позивачем не доведено факту ухилення відповідачки від участі у матеріальному забезпеченні дітей, зокрема, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину тощо.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, зважаючи на недоведеність позивачем навмисного і систематичного та тривалого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, з огляду на те, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують свої батьківські обов`язки, який у даному випадку не відповідає меті захисту інтересів дітей, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Басараб О. Д. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 17 липня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Рибчинський В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 серпня 2024 року справу призначено до розгляду на 29 серпня 2024 року на 10 год. 30 хв., в подальшому розгляд справи було відкладено на 11.09.2024 року о 10 год. 10 хв. та 12.09.2024 року о 9 год. 40 хв.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 10 вересня 2024 року суддю ОСОБА_5 замінено на суддю ОСОБА_6 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.

На думку скаржника суд першої інстанцій не врахував те, що відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, те що відповідачка вказала що втратила інтерес до дітей та не має наміру на відновлення відносин із ними, що свідчить про її не заінтересованість в участі у житті дітей.

Відсутність дій відповідачки свідчить про відсутність наміру виправити власну поведінку.

У бездіяльності відповідачки абсолютна байдужість до дітей.

Тому цей позов необхідний для відвернення фактів заподіяння шкоди дітям, або того, що вона становитиме загрозу для здоров`я та розвитку дітей (психологічного).

Від дня подачі заяви до суду, відповідачка не змінила ставлення до виховання дітей, а й надалі продовжує свою не заінтересованість в участі у житті дітей.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, при цьому проведення судового засідання було призначено за участю адвоката Басараб О. Д. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, однак остання будучи попередженою про покладення на неї ризиків технічної неможливості участі у відеоконференції, з незалежних від суду причин участі у розгляді справи не прийняла, що відповідно не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник Органу опіки і піклування Ладижинської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому надано заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Фактичні обставини, встановлені судом

Сторони є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9-10).

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 06 березня 2024 зареєстрований 04 серпня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, визначено місце проживання дітей із батьком (а. с. 11-18).

Малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані і проживають разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (зворот а. с. 4, а. с. 7-8).

Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицею 4Б класу Ліцею №3 Ладижинської міської ради Вінницької області. Згідно довідки Ліцею №3 Ладижинської міської ради Вінницької області №01-39/218 від 26.04.2024, мати ОСОБА_2 участі у вихованні ОСОБА_3 не бере, не відвідує батьківські збори та шкільним життям дитини не цікавиться (а. с. 20).

Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує ЗОД ясла-садок комбінованого типу №8 «Ромашка». Згідно довідки закладу дошкільної освіти ясла-садок комбінованого типу №8 «Ромашка» №24 від 26.04.2024 ОСОБА_4 відвідує ЗДО №8 «Ромашка» з 20.04.2021 року по теперішній час. Батько ОСОБА_1 приймає участь у вихованні свого сина, щоденно приводить та забирає дитину з дитячого закладу, приймає участь у всіх загально садових заходах, відвідує батьківські збори. Мати участі у вихованні сина не приймає (а. с. 19).

Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області (рішення №298 від 29.05.2024) вирішено подати Ладижинському міському суду Вінницької області висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 35).

30 травня 2024 року орган опіки та піклування виконкому Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області надав висновок від 29.05.2024 щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обґрунтовуючи тим, що мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не піклується про здоров`я, фізичний, розумовий та моральний розвиток дітей, не цікавиться успіхами дітей, станом здоров`я, не забезпечує необхідного харчування, лікування, не забезпечує в повному обсязі доступу до культурних та духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу, ухиляється від виконання батьківських обов`язків (а. с. 36-37).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не спілкується з ними, не дбає про них.

Отже правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що при вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та, залежно від обставин відповідної справи, вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька/матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів свідомого невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без поважних на це причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Матеріали справи також не містять жодних доказів про перебування дітей на виключному утриманні позивача.

Єдиним доказом, на який позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог є висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей сторін визнано доцільним.

Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Колегія суддів, керуючись положеннями ст. 19 СК України, вважає що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вказаний висновок органу опіки та піклування з огляду на таке.

Згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Виснуючи про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, орган опіки та піклування виходив із встановлення факту ухилення матері від виконання батьківських обов`язків та відсутність відомостей про місце її проживання та перебування.

Проте з висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки сприятиме захисту інтересів дітей. Жодних фактичних обставин, які б свідчили про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей, орган опіки і піклування не встановив та не посилався на них у своєму висновку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок наданий органом опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, адже не містить обставин та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Оскільки висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини, а у справі, що переглядається, наданий висновок таких даних не містить, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв його до уваги.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку з неналежним поводженням щодо дітей, вчиняла насильство щодо них, свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками.

Наполягаючи на позбавленні відповідача батьківських прав, ОСОБА_1 не указав, у чому ж полягає доцільність і необхідність такого рішення саме для дітей, як позбавлення батька батьківських ОСОБА_2 .

Апеляційний суд ураховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає їх інтересам.

Колегія суддів зауважує, що відмова ОСОБА_2 від батьківських прав та її згода на позбавлення батьківських прав, викладена у поясненнях на апеляційну скаргу, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення останньої батьківських прав відносно дітей, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено частиною першою статті 164 СК України.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відтак відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав передбачених СК України.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї, та підтримання зв`язків з матір`ю, неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.

Апеляційний суд дійшов висновку, що родинний зв`язок між матір`ю і дітьми можливо відновити, а відтак відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав, доцільність вжиття якого позивач і орган опіки та піклування належно не аргументували.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок щодо відсутності правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та відмову у задоволенні позову, однак не надано належної правової оцінки обставинам, які указують на неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо дітей.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З цією метою контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо своєї дитини слід покласти на Міський відділ у справах дітей Ладижинської міської ради (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ладижинської міської ради), про що слід зазначити у резолютивній частині цієї постанови.

Отже, рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року слід змінити, доповнивши його резолютивну частину.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та справі, що переглядається, і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відтак, доводи апеляційної скарги по суті не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin And Others V. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції змінити, доповнивши його резолютивну частину, про що зазначалося вище.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Басараб Олени Дмитрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацами такого змісту:

попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на Міський відділ у справах дітей Ладижинської міської ради (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ладижинської міської ради) контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 червня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук