Справа № 452/2437/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"26" квітня 2024 р. м. Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області
у складі: головуючого - судді Галина В.П.,
секретар судового засідання Задорожна В.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Захарко Юлії Юріївни до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
за участю представника позивачки ОСОБА_3 ,
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Захарко Ю.Ю., звернулась до суду з цим позовом посилаючись на те, що 29 травня 1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, про що складено актовий запис № 81 та 29 травня 1992 року відділом ЗАГСу Самбірського міськвиконкому Львівської області видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Від цього шлюбу у сторін народились двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які досягли повноліття.
Згідно рішення №3 Самбірської міської ради (12 позачергова сесія 6 демократичного скликання) від 02 серпня 2011 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 400 кв.м цільове призначення для обслуговування житлового будинку. 26 вересня 2012 року на підставі рішення №14 Самбірської міської ради (24 позачергова сесія 6 демократичного скликання) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки з уточненими площами ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , площею 429 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Спірний житловий будинок побудований на вказаній земельній ділянці.
08.12.2023 року у справі ухвалено заочне рішення, згідно якого позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
Щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зазначає, що вказаний житловий будинок є також його особистою власністю, оскільки був побудований на земельній ділянці, яка є його особистою власністю, а також за рахунок його коштів, його силами, засобами та без жодної участі позивача. Також відповідач зазначив, що не був повідомлений про розгляд наведеної справи, оскільки він фактично постійно проживає у місті Львові, так як працює будівельником, тому не мав можливості отримувати судові повістки про виклик до суду. Про існування заочного рішення суду від 08.12.2023 року дізнався із Єдиного реєстру судових рішень, де ознайомився із його змістом.
Ухвалою суду від 20.02.2024 року заяву відповідача ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.12.2023 року у цивільній справі № 452/2437/23 скасовано і справу призначено до розгляду за правилами загального провадження.
15.03.2024 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, представник позивача адвокат Захарко Ю.Ю. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, в обґрунтування посилалась на викладені в ньому обставини, просила задовольнити позов.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, тому суд розглядає справу у його відсутності.
Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Захарко Ю.Ю., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав:
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вимоги статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
У відповідності до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом встановлено, що із 29 травня 1992 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народились двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які досягли повноліття. 19 березня 2021 року на підставі рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10, 45).
Згідно витягу з рішення Самбірської міської ради від 25.06.1999 року № 10 відомо про надання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 400 кв.м. під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 16).
Як вбачається із рішення №3 Самбірської міської ради Львівської області (12 позачергова сесія 6 демократичного скликання) від 02 серпня 2011 року, ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 400 кв.м., цільове призначення для обслуговування житлового будинку (а.с. 15).
26 вересня 2012 року на підставі рішення №14 Самбірської міської ради (24 позачергова сесія 6 демократичного скликання) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки з уточненими площами ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , площею 429 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 19).
Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта від 13 лютого 2023 року відомо, що право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 04 листопада 2013 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 7575139 від 04.11.2013 року реєстратором Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області Тур Юрієм Богдановичем, про що видано свідоцтво про право власності САК №265665. Житловий будинок має загальну площу 150,5 кв.м., житлову 72,9 кв.м. До господарських будівель належить: гараж, позначений на плані літерою Б, сарай В, літня кухня Г, огорожа 1-2, колодязь Кл. (а.с. 13).
Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, проведеного 03 березня 2023 року ФОП ОСОБА_7 , ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 750 000, 00 гривень (а.с. 14).
Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно висновку, зробленого Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, підтверджений у Постанові Верховного суду від 18.06.2018 року у справі №711/5108/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), «Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті».
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
Згідно із ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.
У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.
Отже, у разі поділу житлового будинку, будівлі, споруди між колишнім подружжям, співвласник житлового будинку, будівлі, споруди має право отримати у власність відповідну частину земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт нерухомого майна.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) зазначено, що перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок врегульовано статтями 120 ЗК України та 377 ЦК України. У разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на Ѕ частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
Як вбачається із висновку, зробленого Верховним Судом в постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19, «Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суди дійшли правильного висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.
Враховуючи усе вищенаведене суд дійшов до висновку, що позов, пред`явлений ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Захарко Ю.Ю., є обґрунтований та підлягає до задоволення в повному обсязі заявлених позовних вимог. Викладені у позові обставини підтверджуються наданими доказами. Оскільки спірний житловий будинок набутий у власність сторонами за час зареєстрованого шлюбу, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, він є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. У зв`язку з тим, що до ОСОБА_1 переходить право власності на 1/2 частину житлового будинку, то до неї також переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності на будинок, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, в розмірі сплаченого судового збору, що становить 4 101 (чотири тисячі сто одна) грн. 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повне судове рішення буде складено 06.05.2024 року.

Суддя