ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2024 року

м. Харків

справа № 643/7981/23

провадження № 22-ц/818/2870/24

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Молчанової Юлії Юріївни на рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 травня 2024 року, постановлене суддею Скотар А.Ю.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просила здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, в порядку якого визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та виділити автомобіль в особисту власність ОСОБА_2 та стягнути з останнього суму в розмірі 68516,00 у якості компенсації за належну їй 1/2 частину автомобілю.

У жовтні 2023 ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 23 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Поділено спільне сумісне майно подружжя - автомобіль марки DAEWOO NEXIA, р.н. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 наступним чином: виділено автомобіль марки DAEWOO NEXIA, р.н. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 у особисту власність ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 44950,00 грн у якості компенсації за належну 1/2 частину автомобіля марки DAEWOO NEXIA, р.н. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 . В решті позовних вимог відмовлено. Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зайво сплачений судовий збір у розмірі 3301 (три тисячі триста одну) грн 91 коп, сплачений на підставі квитанцій № від 10.08.2023, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0020657.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,6 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок сплаченого судового збору 4923,45 грн (чотири тисячі дев`ятсот двадцять три гривні 45 копійок).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Молчанова Юлія Юріївна просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову про поділ квартири та в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання квартири особистою власністю відповідача ОСОБА_2 та постановити нове рішення, яким первісний позов в цій частині задовольнити, визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зауважує, що квартира придбана за сіпни кошти. Наголошує, що вона працювала як фізична особа підприємець та отримувала прибуток. Крім того доказів, що матір надала сину кошти зі своєї частки відповідачем не надано, а отриманих коштів від частини квартири не вистачало на придбання квартири спірної. Також наголошує, що після придбання квартири ними було придбано спірний автомобіль, що підтверджує на думку апелянта наявність заощаджень.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Оскільки рішення суду оскаржується в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання майна особистою власністю та в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання квартири сумісною власністю подружжя та поділ її по частині кожному, судова колегія переглядає рішення суду лише у зазначеній частині.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину квартири та задовольняючи зустрічну позовну заяву, суд виходив із того, що ОСОБА_2 та його мати продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 за 350450 грн, реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 25.07.2013 о 17:39, а менш ніж через годину, а саме 25.07.2013 о 18:31:39 тим самим нотаріусом зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 за 273025,00 грн. Одночасне укладення угод про відчуження та придбання майна має на меті купівлю майна за рахунок коштів, одержаних від продажу іншого майна. Короткий проміжок часу між реєстрацією угод (менше години), який вірогідно витрачається на складання й підписанням документів, реєстрацією у відповідних реєстрах, свідчить про придбання спірної квартири за кошти, отримані саме від продажу іншої квартири, на яку позивачка ОСОБА_1 не мала жодних прав.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 09.12.2011 між сторонами зареєстровано шлюб.

Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.12.2018 шлюб між сторонами розірвано.

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 25.07.2013, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою А.П., реєстровий № 1184, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 за 273025,00 грн. Договір укладено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 25.07.2013 о 18:31:39. (т. 1, а.с. 76, 77).

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 25.07.2013, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою А.П., реєстровий № 1180, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_7 придбав квартиру АДРЕСА_2 за 350450 грн. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 25.07.2013 о 17:39:04 (т. 1, а.с. 74, 75).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 наголошувала, що хоча чоловік і продав частину належного йому майна, вона в повному обсязі не покривала вартості придбаної подружжям квартири. Просила взяти до уваги, що вона надавала згоду на придбання квартири та те, що в договорі не зазначено, що ця власність належить або придбана ним особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи

Згідно з ч.1ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі (частина 1статті 71 СК України), а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частини 4, 5ст.71 .СК України)

У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України, за наявності для цього відповідних підстав суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачем не надано доказів грошової участі у придбанні спірної квартири його матір`ю, а його коштів отриманих від продажу не вистачало на придбання квартири. Наголошувала, що вона була фізичною особою підприємцем та отримувала прибуток.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 та його мати 25.07.2013 року продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 за 350450 грн. Таким чином кошти одержані ОСОБА_2 за продаж належної йому частини квартири складають 175225,00 грн.

В той же день у того ж самого нотаріуса було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири. Вартість квартири АДРЕСА_3 на момент укладення договору купівлі продажу становила 273025,00 грн.

Таким чином різниця між наявними у ОСОБА_2 особистими коштами та вартістю придбаної квартири склала 97800,00 грн. Оскільки відсутні докази належності зазначеної суми особисто ОСОБА_2 тому колегія суддів вважає, що ці кошти є спільними коштами подружжя.

Доводи ОСОБА_2 що квартира придбана за його та матері кошти, судова колегія відхиляє, оскільки доказів, які б свідчили про надання коштів матір`ю своєму синові та їх розмір матеріали справи не містять.

Тому доводи зустрічного позову про те, що з частки матері відповідача було додано кошти для придбання спірного майна є недоведеними.

Крім того, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 вчинений за письмовою згодою дружини ОСОБА_1 .

Тому висновок суду про те, що спірна квартира є особистою власністю відповідача, не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин доведеними є вимоги зустрічної позовної заяви про те, що кошти отримані ОСОБА_2 від продажу належної йому квартири було витрачено на придбання спірної квартири, тому за ним слід визнати право особистої власності на 64/100 частини квартири, що відповідає сумі особистих коштів, які витрачені на її придбання.

Спільною сумісною власність подружжя є 36/100 частин спірної квартири, придбаної за рахунок спільних коштів подружжя.

При цьому частки кожного зі співвласників у спільному майні є рівними, тобто по 18/100 частин кожному із подружжя.

Таким чином за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 82/100 частини квартири (64/100 особиста власність +18/100 частка у спільному майні подружжя), а за ОСОБА_1 - на 18/100 частини квартири, в порядку поділу майна подружжя.

Тому рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у сумі 4370,19 грн (2913,46*1,5), оскільки рішення суду оскаржене в частині позовних вимог про відмову визнанні права власності на частину спірної квартири. Проте ОСОБА_1 сплатила 8740,50 грн, тобто переплата становить 4370,31 грн.

Згідно п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається особі, яка її сплатила за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Порядок повернення судового збору врегульовано наказом Мінфіну «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів» від 03.09.2013 № 787.

Пунктом 5 вказаного Порядку зокрема передбачено, що повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за ухвалою суду, яка набрала законної сили, оригінал або належним чином засвідчена копія якої подається платником до органу Казначейства разом із його заявою про повернення сплаченого судового збору та оригіналом або копією (у тому числі електронною копією) розрахункового документа, що підтверджує його сплату (у разі якщо його оригінал знаходиться в матеріалах справи).

За таких обставин, судова колегія вважає, що наявні підстави для повернення ОСОБА_1 з Державного бюджету України суми судового збору у розмірі 4370,31 грн, який надмірно сплачений нею при поданні апеляційної скарги.

Також з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 2622,10 грн, що пропорційно задоволеним вимогам.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3151,00 грн.

Керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне здійснити взаємозалік та стягнуть з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 528,90 грн.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Рішення суду в оскаржувані частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 5 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Молчанової Юлії Юріївни задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про визнання права власності на частину квартири та в частині задоволення зустрічних позовних вимог скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 18/100 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,6 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 82/100 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,6 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 528,90 грн

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України в Основ`янському районі міста Харкова повернути на користь ОСОБА_1 надмірно сплачений нею судовий збір в сумі 4370,31 грн. згідно з квитанцією про оплату від 20.06.2024 року за №13.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П.Пилипчук

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19.09.2024