Номер провадження: 22-ц/813/759/24
Справа № 522/7947/16-ц
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Загороднюка В.І. 20 листопада 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 41694,47 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становило 954591,50 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 14318,87 грн.

При цьому, Банк посилався на те, що 12.10.2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2006/13-2.06/840, згідно з яким відповідачу було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 27499 доларів США, зі сплатою 12 відсотків річних з кінцевим терміном повернення 11.10.2012 року. Кредит надавався на придбання автомобілю марки Mitsubishi, модель Outlander, рік випуску 2006, сірого кольору, згідно з договором купівлі-продажу № 301.06 від 03.10.2006 року.

Банк свої зобов`язання за вказаним договором виконав.

Відповідач свої зобов`язання перед банком не виконала, внаслідок чого станом на 10.12.2015 року мала прострочену заборгованість в загальному розмірі 41694,47 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становило 954591,50 грн., яка складалась із заборгованості за кредитом в сумі 15765,43 доларів США, що еквівалентно 360948,23 грн., заборгованості за відсотками в сумі 13373,44 доларів США, що еквівалентно 306183,88 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 7932,64 доларів США, що еквівалентно 181617,12 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 4622,96 доларів США, що еквівалентно 105842,28 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 2006/13-2.06/840 від 12.10.2006 року в загальному розмірі 41694,47 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становило 954591,50 грн., та судовий збір у розмірі 14318,87 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у 2008 році Банком в односторонньому порядку було підвищено розмір процентної ставки за договором з 12% до 13,5%, чим свідомо погіршено положення відповідача, а також порушено норми законодавства та договору. Крім того, апелянт вважає, що під час укладення кредитного договору були порушені права ОСОБА_1 , як споживача кредитних послуг, та кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Сенс Банк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк») зазначає, що розмір процентної ставки був збільшений апелянту у зв`язку із підвищенням облікової ставки НБУ, зростанням вартості грошових ресурсів на міжбанківському кредитному ринку України, на підставі рішення Управляючого комітету роздрібного бізнесу АКБ «Укрсоцбанк» №380 від 24.09.2008 року та відповідно вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вищевказане, на думку представника позивача, було узгоджено із ОСОБА_1 , та передбачено самими умовами кредитного договору, підписаного апелянтом.

Сторони про розгляд справи на 02.04.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 , представник АТ «Сенс Банк» у судове засідання не з`явився.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності АТ «Сенс Банк», яке своєчасно і належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2006/13-2.06/840, згідно з яким відповідачу було надано у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в сумі 27499 доларів США, зі сплатою 12 відсотків річних з кінцевим терміном повернення 11.10.2012 року. Кредит надавався на придбання автомобілю марки Mitsubishi, модель Outlander, рік випуску 2006, сірого кольору, згідно з договором купівлі-продажу № 301.06 від 03.10.2006 року.

10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року замінено стягувача у виконавчому провадженні №58928502 з примусового виконання виконавчого листа №522/7947/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту в сумі 41694,47 доларів США, на правонаступника - АТ «Альфа-Банк».

01 грудня 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

ПАТ «Укрсоцбанк» свої зобов`язання за вказаним договором виконало, надавши грошові кошти відповідачу, проте ОСОБА_1 свої зобов`язання перед банком не виконала.

Згідно розрахунків заборгованості, наданих ПАТ «Укрсоцбанк», на його користь підлягала стягненню з ОСОБА_1 заборгованість за договором кредиту № 2006/13-2.06/840 від 12.10.2006 року, що станом на 10.12.2015 року в загальному розмірі становило 41694,47 доларів США, що в еквівалентно 954591,50 грн., яка складалась із заборгованості за кредитом в сумі 15765,43 доларів США, що еквівалентно 360948,23 грн., заборгованості за відсотками в сумі 13373,44 доларів США, що еквівалентно 306183,88 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 7932,64 доларів США, що еквівалентно 181617,12 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 4622,96 доларів США, що еквівалентно 105842,28 грн.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання, передбачені вищевказаним кредитним договором у строк, встановлений цим договором, у зв`язку із чим суд вважав, що на користь позивача слід стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту № 2006/13-2.06/840 від 12.10.2006 року в загальному розмірі 41694,47 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становило 954591,50 грн.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись із вищевказаним висновком суду, з наступних підстав

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно змісту ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п. 3 та 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тому факту, що 30.04.2009 року кредитор направив ОСОБА_1 лист-претензію про наявність заборгованості за Договором кредиту та про розірвання договору кредиту, у якому зазначив, що у зв`язку із невиконанням умов договору кредиту № 2006/13-2.06/840 від 12.10.2006 року, наявністю простроченої заборгованості, та відповідно до п.4 договору кредиту, ОСОБА_1 необхідно до 15.05.2009 року у добровільному порядку погасити кредит у повному обсязі, сплатити відсотки за фактичний час користування кредитом та штрафні санкції у загальній сумі 18958,77 доларів США (т. 1 а.с. 162-165).

Згідно п. 7.2 договору кредиту № 2006/13-2.06/840 від 12.10.2006 року, всі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом за зазначеними адресами сторін, або вручені особисто під розписку про отримання. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися: у випадку надіслання рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача, а у випадку вручення Позичальнику особисто під розписку про отримання дата їх особистого вручення.

З оригіналу конверту вбачається, що лист-вимога від 30.04.2009 року була надіслана рекомендованим листом 13.05.2009 року, що підтверджується поштовим штемпелем відділу зв`язку.

Звернення з вимогою або позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Вимога про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни .

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 05.12.2019 року у справі № 205/5456/16-ц, (провадження № 61-32720св18).

Зважаючи на наведене, задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції не було враховано, що, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання з 11 жовтня 2012 року на 14 травня 2009 року.

Відповідно, саме з цієї дати 14 травня 2009 року, розпочався передбачений положеннями ст. 261 ЦК України відлік строку позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості, який сплив 14 травня 2012 року.

ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») звернувся до суду першої інстанції із даним позовом 06 травня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності.

14 листопада 2023 року представник ОСОБА_1 подав до Одеського апеляційного суду заяву про застосування строків позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 2.09.2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції були призначені 21.07.2016 року, 31.08.2016 року, 24.10.2016 року, 02.03.2017 року, 16.05.2017 року, 16.08.2017 року, 28.09.2017 року, 19.04.2018 року, 16.07.2018 року, 20.11.2018 року судові засідання. Кореспонденція, яка надсилалась ОСОБА_1 повернулися з відміткою: «за закінченням терміну зберігання», а відтак її не можна вважати належним чином повідомленою про дату, час, місце слухання справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Отже, оскільки ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про дату, час, місце розгляду справи, вона має право на звернення до суду апеляційної інстанції із заявою про застосування строків позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Положеннями ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно вимог ст. 267 ЦК України. позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У даному випадку, ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк»), до суду із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності не звертався.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Таким чином, встановивши, що вимоги Банку про стягнення заборгованості є обґрунтованим, проте пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов`язання з 11 жовтня 2012 року на 13 травня 2009 року, і саме з цієї дати розпочався передбачений положеннями ст. 261 ЦК України відлік строку позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості, який сплив 14 травня 2012 року, а Банк звернувся до суду із позовом у травні 2016 року, тобто через чотири роки після спливу позовної давності, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк».

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року скасувати, постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 квітня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе