Єдиний унікальний номер судової справи: 481/1279/23 Головуючий у суді першої інстанції Васильченко Дрига Н.О.
Номер провадження: 22-ц/812/523/24, 22-ц/812/631/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

29 квітня 2024 року м. Миколаїв справа №481/1279/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Беляєвою В.М.,

за участі: представника відповідачів - адвоката Овчаренко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року та апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Овчаренко Ярослави Олександрівни на ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, постановлені у приміщенні цього ж суду, в м. Новий Буг, у складі головуючого судді Васильченко Дрига Н.О., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

07 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому просила:

- визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканості, ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 шляхом подачі скарги від 23 червня 2023 року на рішення та дії/бездіяльність реєстратора/приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області через Управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України; заступника директора департаменту, начальнику управління розгляду скарг у сфері державної реєстрації офісу протидії рейдерству; Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, шляхом її спростування, у спосіб, передбачений п.7 ст. 277 ЦК України,

- стягнути з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. та судовий збір.

Позовна заява обґрунтована тим, що нею, як приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу, 17 травня 2022 року було розпочато спадкову справу №34/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 до складу якого входили не лише рухоме і нерухоме майно, але й корпоративні права приватно орендного підприємства «ЛАН», за заявами спадкоємців: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

01 червня 2022 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.

01 червня 2022 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво управителя спадщини.

06 квітня 2023 року ОСОБА_5 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з частки в праві спільної сумісної власності на корпоративні права власника підприємства.

13 квітня 2023 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з частки в праві спільної сумісної власності на корпоративні права власника підприємства.

07 лютого 2023 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яка складається з земельної ділянки, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.

Вказані дії відповідали законодавству України та були законними і правомірними.

23 червня 2023 року ОСОБА_2 подав вищезазначену скаргу, в якій зазначив про не видачу свідоцтва про право на спадщину, в тому числі щодо права на спадщину на частку засновника та не внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

07 липня 2023 року ОСОБА_3 подала скаргу до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій зазначила про не видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину та не внесення змін до Єдиного державного реєстру та зазначила недостовірну інформацію про неотримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

На думку позивача, в поданих скаргах відповідачами, безпідставно та зухвало її звинувачено в бездіяльності, як державного реєстратора та в непрофесіоналізмі, як нотаріуса, а також у порушені правил професійної етики нотаріуса, що жодним чином не було підтверджено відповідними доказами. Вказане призвело до фактичного приниження честі, гідності, ділової репутації, та спричинило моральну шкоду.

Оскільки в ситуації що склалася, мало місце порушення конституційного права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, яке також закріплене в преамбулі Загальної декларації прав людини, гарантоване статтею 28 Конституції України та статтями 270, 297, 299 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 в рахунок компенсації завданої моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації 1 000 000 грн.

У відзивах на позовну заяву представник відповідачів - адвокат Овчаренко Я.О.. заперечуючи проти позову, посилалася на те, що відповідачі реалізовували гарантовані статтею 40 Конституції України та законодавством права на звернення до контролюючих органів у зв`язку з незгодою з діями нотаріуса та ініціювання перевірки уповноваженими на те особами законності дії нотаріуса. Моральна шкода позивачем не доведена жодним допустимим документальним доказом, відсутні складові моральної шкоди, а саме: протиправність діяння її заподіювачів, причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням та вини заподіювачів. Крім того у відзивах на позовну заяву, зокрема сформованих в системі «Електронний суд», представник відповідачів, посилаючись на приписи частини восьмої статті 141 ЦПК України, зазначив, що орієнтовний розрахунок витрат кожного з відповідачів, пов`язаних з правовою допомогою адвоката становитиме 30 000 грн., докази понесення який та детальний розрахунок, а також необхідні документи будуть надані до закінчення дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не було встановлено фактів протиправності дій відповідачів, а також наявності причинного зв`язку між їх діями та моральними стражданнями позивача, не доведено факту заподіяння моральної шкоди.

31 січня 2024 року ОСОБА_2 діючи через свого представника ОСОБА_6 , подав заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на свою і ОСОБА_3 користь по 30 250 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Заперечуючи проти заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 не подав документа, що підтверджує його повноваження діяти від імені ОСОБА_3 , у відзиві ОСОБА_3 відсутній розмір гонорару за надання правової допомоги.

Позивач зазначала про погодження з відповідачами при прийнятті від них заяв про прийняття спадщини судових витрат спадкоємців в разі розгляду справ у судах за їх участі та не співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката.

Крім того, позивачка вказувала, що гонорар адвоката не відповідає критеріям визначеним в статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» враховуючи складність справи, витрачений адвокатом час, кваліфікацію і досвід адвоката.

05 березня 2024 року ОСОБА_1 подано заяву про відвід судді Васильченко Дрига Н.О. В заяві позивач зазначала, що суддею прийнято рішення про прийняття до провадження даної справи, перебуваючи в дружніх стосунках з відповідачами, що підтверджується ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 19 березня 2014 року (справа №481/93/14-ц, провадження №2/481/236/2014) про самовідвід судді на підставі її заяви по причині перебування у дружніх стосунках з керівником ПОП «Лан» ОСОБА_4 , який є батьком та чоловіком відповідачів по справі за її позовом.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючої судді Васильченко - Дрига Н.О.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви представниці відповідача ОСОБА_2 адвоката Овчаренко Я.О. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали цивільної справи не містять належним чином оформлених платіжних документів про оплату послуг адвоката, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ними і документального підтвердження витрат (квитанція, чек і т.і.), необхідних для підтвердження надання правничої допомоги адвоката, заяв від представниці відповідачів про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом доказів не було зроблено, а тому в силу приписів п.п.1,3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, судом у вказаному рішенні було вирішено всі позовні вимоги.

Не погодившись із рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року, позивач ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, у якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скаргу обґрунтувала невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств, а саме, ігноруванням наданих нею доказів та заявлених клопотань.

Заявник зазначала, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення та неправильно застосував норми матеріального права, а саме статті 32, 68 Конституції України, статті 277, 278, 297, 299, 302 ЦК України, ЦПК України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Закону України «Про особливості надання публічних (електронних публічних) послуг».

Поширена інформація не є оцінкою дій позивача та за своєю суттю носить стверджувальний характер, наклеп, за своїм змістом не носить характер оціночних суджень.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - адвокатка Овчаренко Я.О. . посилалася на необґрунтованість доводів скарги та законність ухваленого у справі по суті спору рішення суду, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін та стягнути на користь відповідачів судові витрати на правову допомогу у межах апеляційного провадження.

Відзив мотивовано тим, що поданням скарги було реалізовувано гарантоване статтею 40 Конституції України та законодавством право відповідачів на звернення до контролюючих органів у зв`язку з незгодою з діями позивача та ініціювання перевірки уповноваженими на те особами законності її дій.

Не погодившись із ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Овчаренко Я.О. також подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати судове рішення та ухвалити рішення, яким задовольнити вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі на підстави заяви скаржників про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60 500 грн по 30 250 грн на кожного із скаржників.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачами було заявлено про стягнення витрат на правову допомогу, заявлено орієнтовний розмір витрат, заявлено про подання таких доказів протягом 5-ти днів з моменту ухвалення рішення та надано усі докази понесення витрат /майбутнього понесення витрат, як того вимагає законодавство.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 наголошувала на тому, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явилася.

15 квітня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона просила через стан її здоров`я та рекомендацію лікарів розглянути справу без її участі, повідомила, що нею подані всі необхідні матеріали (пояснення, відзиви тощо), які стосуються апеляційної скарги, будь-які доповнення по справі відсутні.

З огляду на заяву позивачки та думки представника відповідачів, апеляційний суд на підставі частини другої статті 372 ЦПК України вважав можливим розглянути справу за відсутності позивачки, оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів ОСОБА_6 , апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнала, підтримала апеляційну скаргу відповідачів з підстав викладених відповідно у відзиві на апеляційну скаргу позивача та в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Овчаренко Я.О. підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом установлено, що 23 червня 2023 року ОСОБА_2 подав скаргу до колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України; заступнику директора департаменту начальнику управління розгляду скарг у сфері державної реєстрації офісу протидії рейдерству; головному управлінню юстиції у Миколаївській області, в якій зазначив про незаконність не видачі йому позивачем ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, в тому числі щодо права на спадщину на частку засновника та не внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У своїй скарзі ОСОБА_2 повідомляв, що ним було подано 10 квітня 2023 року заяву приватному нотаріусу Рожко О.О. про видачу свідоцтва про право на спадщину. 13 квітня 2023 року в приміщенні, де здійснювалась нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Рожко О.О. присутні спадкоємці були ознайомлені з проектом свідоцтв про право на спадщину в тому числі на частку засновника, однак відповідні свідоцтва не були видані та відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань зміни не внесені, у зв`язку з чим, просив прийняти скаргу та зобов`язати нотаріуса вчинити дії пов`язані з видачею та реєстрацією свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 , згідно спадкової справи, в тому числі щодо частки корпоративних прав на ПОП «ЛАН» та земельної ділянки. Крім того, вказував на необґрунтованість та не співмірність загального розрахунку витрат за надані нотаріальні послуги. Також ініціював питання щодо звернення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату щодо розгляду питання анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю (а.с. 10-13 том 1).

07 липня 2023 ОСОБА_3 подала скаргу до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій зазначила про не видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину та не внесення змін до Єдиного державного реєстру та зазначила недостовірну інформацію про неотримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку (а.с. 129-132 том 1).

У своїй скарзі ОСОБА_3 повідомила, що приватним нотаріусом Рожко О.О. здійснюється ведення спадкової справи після смерті її чоловіка ОСОБА_4 . 01 червня 2022 року вона отримала свідоцтво про право власності на частку корпоративних прав, однак вважає, що нотаріусом не було видано свідоцтва на спадщину та не внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Крім того, зазначала про відмову нотаріуса 10 квітня 2023 року від отримання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину. Просила прийняти скаргу та зобов`язати нотаріуса вчинити дії пов`язані з видачею та реєстрацією свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 , згідно спадкової справи, в тому числі щодо частки корпоративних прав на ПОП «ЛАН» та земельної ділянки, здійснити реєстрацію змін до відомостей ПОП «ЛАН» у Єдиному державному реєстрі відразу після вчинення посвідчувального напису, включити ОСОБА_3 до складу кінцевих бенефіціарних власників підприємства. Крім того, ініціювала питання щодо звернення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату щодо розгляду питання анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

З досліджених копій заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 10 квітня 2023 року встановлено, що вони просили начальника ВП №1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області вжити заходи до приватного нотаріуса Рожко О.О. з приводу неприйняття та не реєстрації їхніх заяв (а.с. 14,15, 17 том 1).

В письмових поясненнях правоохоронним органам ОСОБА_1 повідомила, що відповідачі з`явились до нотаріальної контори без попередження, де вчинили сварку та вимагали прийняти у них заяви, хоча всім спадкоємцям було визначено дату 13 квітня 2023 року з метою видачі свідоцтва і здійснення державної реєстрації корпоративних прав (а.с. 16 том 1).

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. здійснено реєстрацію спадкової справи спадкодавця ОСОБА_4 (а.с 18, 19 том 1). 17 травня 2022 року приватному нотаріусу Рожко О.О. подана заява ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 на користь сина ОСОБА_2 , а 24 травня 2022 року нею відкликано цю заяву і того ж дня подано заяву про прийняття спадщини (а. с. 21 - 23 том 1). 17 травня 2022 року були подані заяви про прийняття спадщини матір`ю спадкодавця ОСОБА_5 та сином ОСОБА_2 (а. с. 24, 25 том 1).

13 квітня 2023 року ОСОБА_2 подав заяву про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно (права), у частці яка складається з корпоративних прав власника підприємства Приватно-орендного підприємства «ЛАН» (а. с. 26-27 том 1). 27 квітня 2023 року ОСОБА_2 подав заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на корпоративні права власника підприємства ПОП «ЛАН» (а. с. 28 том 1). Відповідно до змісту повторної заяви від 27 квітня 2023 року ОСОБА_2 просив приватного нотаріуса Рожко О.О. призначити дату та час для видачі свідоцтв про право на спадщину (а. с. 29-30 том 1).

У відповіді приватного нотаріуса Рожко О.О. від 17 квітня 2023 року за вих. №93/02-14 адресованої ОСОБА_2 йому роз`яснено, що 06 квітня 2023 року та 13 квітня 2023 року видано свідоцтва про право на спадщину на корпоративні права спадкоємцям ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Призначені дні нотаріусом для видачі свідоцтв про право на спадщину на корпоративні права з реєстрацією змін були проігноровані. Видача документів нотаріусом здійснюється в порядку черговості у призначений нотаріусом день. Зазначено, що після подання нотаріусу всіх необхідних проектів документів буде призначено день видачі свідоцтва про право на спадщину на корпоративні права з реєстрацією змін про юридичну особу (а. с. 31 том 1).

У відповіді від 03 травня 2023 року за вих. №104/02-14 адресованої ОСОБА_2 , приватний нотаріус Рожко О.О повідомила, що підпис у заявах від 27 квітня 2023 року направлених від імені ОСОБА_2 зроблено не ним самим, а іншою особою (а. с. 32 том 1).

З листів прохання від 29 серпня 2022 року та 31 травня 2022 року адресованих відповідачам, приватний нотаріус Рожко О.О. повідомляла щодо нерозголошення нотаріальної таємниці та не надання стороннім особам жодних документів та інформації по спадковій справі (а. с. 33-34 том 1). Листом приватного нотаріуса Рожко О.О. від 03 червня 2022 року за вих. №137/02-14 адресованих ОСОБА_2 , було уточнено перелік спадкового майна спадкодавця на день смерті (а. с. 43-45 том 1).

25 травня 2022 року ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Рожко О.О. заяву про призначення його управителем корпоративних прав на ПОП «ЛАН» (а. с. 46 том 1).

30 травня 2022 року відповідачі подали приватному нотаріусу Рожко О.О. заяви про призначення управителя спадщини для управління корпоративними правами (а.с. 47-48 том 1).

Відповідно до свідоцтва про призначення управителя спадщини від 01 червня 2022 року ОСОБА_2 призначено управителем спадщини (арк. спр. 49 том 1 ).

Рішенням управителя спадщини №1/2022 від 02 червня 2022 року ОСОБА_2 припинено повноваження колишнього керівника (директора) ПОП «ЛАН» Литвиненка В.В. у зв`язку зі смертю та призначено нового тимчасово виконуючого обов`язки керівника (директора) ОСОБА_2 для управління корпоративними правами підприємства (а.с. 50 том 1).

Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03 червня 2022 року ОСОБА_2 зареєстровано як керівника ПОП «ЛАН» до отримання свідоцтв про право на спадщину на корпоративні права всіма спадкоємцями (а.с. 51 том 1).

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 (матері спадкодавця) до приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Рожко О.О., треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування свідоцтва, яке посвідчує повноваження управителя спадщини корпоративними правами (а.с. 36-42 том 1).

06 лютого 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подали заяви приватному нотаріусу Рожко О.О. про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 52-57 том 1).

Відповідно до заяв від 24 травня 2022 року, 31 травня 2022 року та 24 січня 2023 року поданих до приватного нотаріуса Рожко О.О., ОСОБА_3 просила видати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя ( а.с. 58-62 том 1).

За змістом заяви від 24 травня 2022 року поданої до приватного нотаріуса Рожко О.О., ОСОБА_5 погодилася з отриманням свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя (а.с. 63 том 1).За змістом заяви від 24 травня 2022 року поданої до приватного нотаріуса Рожко О.О., ОСОБА_2 погодився з отриманням свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя (а.с. 64 том 1).

Відповідно до заяви від 14 лютого 2023 року поданої до приватного нотаріуса Рожко О.О., ОСОБА_3 просила видати свідоцтво про право на спадщину у частці корпоративних прав власника підприємства ПОП «ЛАН» (а.с. 65 том 1).

Згідно свідоцтва про право власності від 01 червня 2022 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке складається з корпоративних прав власника підприємства ПОП «ЛАН» (а.с. 66 том 1).

Відповідно заяви від 03 червня 2022 року поданої до приватного нотаріуса Рожко О.О., ОСОБА_3 повідомила нотаріуса щодо призупинення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань свідоцтва про право власності на частку корпоративних прав власника ПОП «ЛАН» (а.с. 67 том 1).

06 квітня 2023 року ОСОБА_5 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з частки в праві спільної сумісної власності на корпоративні права власника підприємства, право власності на 1/6 частку корпоративних прав, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстровано в реєстрі за №235 (а.с. 68 том 1).

06 квітня 2023 року приватний нотаріус Рожко О.О. здійснила реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 , відповідно копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі (а.с. 69 том 1).

13 квітня 2023 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з частки в праві спільної сумісної власності на корпоративні права власника підприємства, право власності на 1/6 частку корпоративних прав, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстровано в реєстрі за №273 (а.с. 70 том 1).

13 квітня 2023 року приватний нотаріус Рожко О.О. здійснила реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 , відповідно копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі (а.с. 71 том 1)

За змістом заяви від 13 квітня 2023 року поданої приватному нотаріусу Рожко О.О., Литвиненко Ю.В. просив видати свідоцтво про право на спадщину у частці корпоративних прав ПОП «ЛАН» (а.с. 72 том 1).

Відповідно до роз`яснень від 24 січня 2023 року, 26 січня 2023 року, 20 лютого 2023 року, наданих приватним нотаріусом Рожко О.О., ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомлено про необхідність надання документів на визначену дату зустрічі спадкоємців (а.с.73-76 том 1).

За змістом листа від 10 квітня 2023 року за вих. №89/02-14 адресованого загальним зборам ПОП «ЛАН», приватний нотаріус Рожко О.О. повідомила про необхідність надання проекту статуту ПОП «ЛАН» (а.с. 77 том 1).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13 квітня 2023 року ОСОБА_2 зареєстровано як керівника ПОП «ЛАН» до отримання свідоцтв про право на спадщину на корпоративні права всіма спадкоємцями (а.с. 79-86 том 1).

В заяві від 13 квітня 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 просили приватного нотаріуса Рожко О.О. надати їм приміщення для проведення зборів власників (а. с. 87 том 1).

Відповідно змісту заяви від 27 квітня 2023 року направленої приватному нотаріусу Рожко О.О., ОСОБА_3 просила видати свідоцтво про право на спадщину у частці корпоративних прав (а. с. 88 том 1).

За змістом відповіді приватного нотаріуса Рожко О.О. від 03 травня 2023 року, ОСОБА_3 повідомлено, про отримання нею особисто свідоцтва про право на спадщину 13 квітня 2023 року (а. с. 89 том 1).

У заяві від 07 квітня 2023 року адресованої керівнику ПОП «ЛАН» ОСОБА_2 , ОСОБА_5 просила вжити заходів щодо надання нотаріусу необхідних документів (а. с. 90 том 1).

Згідно витягів з наказів від 01 березня 2022 року за №8к і №9к директором ПОП «ЛАН» ОСОБА_4 ОСОБА_2 прийнято на посаду заступника директора за сумісництвом, а ОСОБА_3 на посаду другого заступника директора (а.с. 97-98 том 1).

За змістом заяви від 11 травня 2023 року поданої приватному нотаріусу Рожко О.О., ОСОБА_3 просила видати свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 2 га. (а. с. 99-100 том 1).

Листом від 16 травня 2023 року за вих. №117/02-14 приватним нотаріусом Рожко О.О. повідомлено ОСОБА_3 , що подана заява від її імені повинна бути нотаріально засвідченою (а. с. 101 том 1).

Відповідно до змісту повторної заяви від 12 червня 2023 року поданої приватному нотаріусу Рожко О.О., ОСОБА_3 просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 2 га. (а. с. 104-105 том 1).

Листом від 20 червня 2023 року вих. №168/02-14 приватним нотаріусом Рожко О.О. повідомлено ОСОБА_3 , що нею вже отримано свідоцтво про право на спадщину на частку земельної ділянки 07 лютого 2023 року (а. с. 106 том 1).

07 лютого 2023 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яка складається з земельної ділянки, площею 2 га. для ведення особистого селянського господарства (а. с. 107 том 1).

07 лютого 2023 року приватний нотаріус Рожко О.О. здійснила реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 , відповідно копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі (а.с. 108 том 1).

В судовому засіданні свідок (помічник позивача) ОСОБА_7 пояснила, що позивачем була заведена спадкова справа і видано майже всю спадщину по нерухомому майні, але коли черга дійшла до видачі свідоцтва на частку юридичної особи почалися труднощі, оскільки відповідачі вважали, що позивач упереджено ставиться до іншої спадкоємиці ОСОБА_5 , що не відповідає дійсності. Подані скарги відповідачами є прямий наклеп, який дуже впливав на моральний стан позивача. На всі заяви відповідачів відповіді були надані. Відповідачі своїми діями фактично знецінили роботу позивача. Вона та позивач постійно були свідками сварок спадкоємців, відповідачі після надання позивачем свого приміщення для проведення зборів довели до фактично безпритомного стану ОСОБА_5 після чого залишили приміщення. Після чергового спілкування відповідачів з позивачем, остання неодноразово вживала ліки та була в пригніченому моральному стані. Позивач зверталась за медичною допомогою до свого сімейного лікаря, оскільки поведінка відповідачів цьому сприяла, які вривались без запису до кабінету нотаріуса, викликали поліцію у зв`язку з тим, що нотаріус не приймає від відповідачів заяву, як вони бажали, порушували призначені дні прийому своєю неявкою та інше. Вважає, що позивач зазнала приниження честі, гідності і ділової репутації зі сторони відповідачів.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Апеляційний суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, №30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

У зазначеній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише саме така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).

Тобто якраз конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівні твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

Установлено, що 23 червня 2023 року ОСОБА_2 подав скаргу до колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України; заступнику директора департаменту начальнику управління розгляду скарг у сфері державної реєстрації офісу протидії рейдерству; головному управлінню юстиції у Миколаївській області, в якій зазначив про незаконність не видачі йому позивачем ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, в тому числі щодо права на спадщину на частку засновника та не внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У своїй скарзі ОСОБА_2 повідомляв, що ним було подано 10 квітня 2023 року заяву приватному нотаріусу Рожко О.О. про видачу свідоцтва про право на спадщину. 13 квітня 2023 року в приміщенні, де здійснювалась нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Рожко О.О. присутні спадкоємці були ознайомлені з проектом свідоцтв про право на спадщину в тому числі на частку засновника, однак відповідні свідоцтва не були видані та відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань зміни не внесені.

За змістом скарги, ОСОБА_2 зазначав, що всупереч діючого законодавства, яке регулює вчинення нотаріальних і реєстраційних дій, нотаріусом йому не було видано свідоцтво про право на спадщину та не було внесено відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Також в скарзі ОСОБА_4 виклав обставини за яких ним 10 квітня 2023 року було здійснено виклик поліції та подано заяву в якій зафіксовано факт відмови нотаріуса прийняти заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. Скаржник зазначав, що зміст отриманого ним листа приватного нотаріуса за вих. №93/02-14 від 17 квітня 2023 року не відповідає принципам законності, професіоналізму, високого звання нотаріуса та положенням нотаріальної етики. На його повторне звернення від 27 квітня 2023 року про видачу свідоцтва про право на спадщину та заяву щодо призначення дати і часу для видачі свідоцтва про право на спадщину, та проведення реєстраційних дій, станом на дату подання скарги, жодної відповіді не отримано, нотаріальних дій не вчинено.

Скаржник також посилався на порушення нотаріусом положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат». В скарзі ОСОБА_2 виклав обставини за якими йому незрозуміло, яким нормативним підґрунтям керувався приватний нотаріус при викладенні рахунків за надані нотаріальні послуги, рахунок якого додав до скарги, вважаючи його необґрунтовано завищеним.

Скаржник вважав, що вказані дії/бездіяльність ОСОБА_1 є порушенням прав та законних інтересів ОСОБА_2 . Він вбачав гостру упередженість та сприяння іншим заінтересованим спадкоємцям в реалізації їх прав, а саме сприяння ОСОБА_5 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину на частку корпоративних прав, в той же час приватний нотаріус, як він вважав, перешкоджає у реалізації прав інших повноправних спадкоємців, а саме ОСОБА_8 . Також ОСОБА_2 вбачав надання приватним нотаріусом перевагу спадкоємниці ОСОБА_5

07 липня 2023 ОСОБА_3 подала скаргу до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій зазначила про не видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину та не внесення змін до Єдиного державного реєстру та зазначила недостовірну інформацію про неотримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

У своїй скарзі ОСОБА_3 повідомила, що приватним нотаріусом Рожко О.О. здійснюється ведення спадкової справи після смерті її чоловіка ОСОБА_4 . 01 червня 2022 року вона отримала свідоцтво про право власності на частку корпоративних прав, однак вважає, що нотаріусом не було видано свідоцтва на спадщину та не внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Крім того, зазначала про відмову нотаріуса 10 квітня 2023 року від отримання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину. Просила прийняти скаргу та зобов`язати нотаріуса вчинити дії пов`язані з видачею та реєстрацією свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 , згідно спадкової справи, в тому числі щодо частки корпоративних прав на ПОП «ЛАН» та земельної ділянки, здійснити реєстрацію змін до відомостей ПОП «ЛАН» у Єдиному державному реєстрі відразу після вчинення посвідчувального напису, включити ОСОБА_3 до складу кінцевих бенефіціарних власників підприємства. Крім того, ініціювала питання щодо звернення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату щодо розгляду питання анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Отже, поширення відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначеної інформації підтверджується їхніми скаргами на рішення та дії/бездіяльність державного реєстратора/приватного нотаріуса адресовані вищезазначеним установам. Ці обставини не заперечували учасники справи, тому вони не підлягають доказуванню в розумінні частини першої статті 82 ЦПК України.

Таким чином, позивач довела у суді поширення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначеної інформації.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обґрунтовуючи позов позивач жодних вимог до відповідача ОСОБА_3 згідно поданої нею скарги не пред`являла.

Досліджуючи та надаючи оцінку поширеній відповідачами інформації, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що спірна інформація викладена у формі оціночних суджень, оскільки її стилістика викладення та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні фактичні дані та обставини стосовно особи позивача, що вказують на умисні дії формування негативної думки стороннього спостерігача щодо діяльності позивача, а є висловленою думкою відповідачів які закликали уповноважені органи прийняти, розглянути подану скаргу і перевірити зазначену інформацію.

Зазначені ОСОБА_2 висловлювання в скарзі та наведені в ній обставини тривалого неодержання ним одним свідоцтва про право на спадщину на частку корпоративних прав та не внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, є також вираженням суб`єктивної думки і поглядів скаржника, у зв`язку із чим носять характер оціночних суджень, а не наклепу, які не підлягають спростуванню, що виключає можливість доведення їх правдивості.

Крім того, із спірної інформації слідує, що вона не є фактичним твердженням, оскільки при його поширенні відповідачем було вжито вислови «відтягування надання свідоцтва ОСОБА_2 , видаючи свідоцтво на спадщину ОСОБА_5 ; ігноруючи права та законні інтереси інших спадкоємців; порушення принципів рівності клієнтів», «скаржник вважає», що, виходячи із характеру даної інформації, є ознакою саме оціночного судження.

Апеляційний суд зауважує, що хоча поширена відповідачами спірна інформація хоч і містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні брати до уваги, що у разі, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформацію не було підтверджено, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17 (провадження № 61-4388св18); від 10 червня 2019 року у справі № 310/5745/16-ц (провадження № 61-40572св18); від 02 вересня 2020 року у справі № 554/10962/16-ц (провадження № 61-44796св18) та інших.

На зазначеному судам наголошено також у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», де зазначено, що судам необхідно встановлювати, чи є особи, яким адресовані відповідні звернення, компетентними для перевірки інформації, викладеної в цих зверненнях.

Зі скарг слідує, що висловлена в ній інформація є заявою для перевірки компетентними органами рішень та дії/бездіяльності державного реєстратора/приватного нотаріуса. Відповідно до пояснень сторін за результатами розгляду скарги Міністерством юстиції України відмовлено у їх задоволенні.

Отже, досліджені судом докази свідчать, що зазначена скарги є зверненням до органів, які є компетентними для перевірки спірної інформації.

За такого вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, а також похідних від них вимог про відшкодування моральної школи.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що приватний нотаріус не є публічною особою з огляду на наступне.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат».

Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Отже, нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасника нотаріальної дії.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що зводяться до необґрунтованої відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання про відвід головуючого судді, оскільки при вирішенні цього питання в ухвалі від 06 березня 2024 року суд правильно вказав, що сам лише факт припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами, не є підставою для відводу судді, а інших обґрунтованих обставин, які викликають сумнів в неупередженості або необ`єктивності судді, заявник не навів та відповідних доказів не надав. Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про відвід. При цьому колегія суддів звертає увагу, що ухвала Новобузькового районного суду Миколаївської області від 19 березня 2014 року про самовідвід судді Васильченко Н.О. у справі №481/93/14-ц, провадження №2/481/236/2014, яка оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 22 вересня 2015 року, постановлена за позовною заявою Особи до ПОП «Лан» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не містить обставин, які викликали б сумнів в об`єктивності та неупередженості головуючого судді у справі, яка є предметом апеляційного перегляду.

Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 інші доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржуване рішення суду є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи наведене, відповідно до ст. 375 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Овчаренко Я.О. на ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року.

З матеріалів справи убачається, що 31 січня 2024 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення з позивача ОСОБА_1 на його і ОСОБА_2 користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 30 250 грн.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . До ухвалення цього рішення відповідачами у відзивах на позовну заяву були подані заяви щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу та заявлено, що докази понесення таких витрат буде надано протягом 5 ти днів з моменту винесення рішення.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Овчаренко Я.О.

Постановляючи таку ухвалу, суд виходив з того, що матеріали цивільної справи не містять належним чином оформлених платіжних документів про оплату послуг адвоката, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ними і документального підтвердження витрат (квитанція, чек і т.і.), необхідних для підтвердження надання правничої допомоги адвоката, заяв від представниці відповідачів про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом доказів не було зроблено, а тому в силу приписів п.п.1,3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, судом у вказаному рішенні було вирішено всі позовні вимоги.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.

Дослідивши зміст заяви представника відповідача ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника подав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому заявив, що орієнтовний розрахунок витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката становитиме 30 000 грн. Докази понесення таких та детальний розрахунок, а також усі необхідні документи будуть надані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Усі витрати, понесені позивачкою віднесено на її рахунок.

31 січня 2024 року ОСОБА_2 через свого представника надіслав до суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення з позивачки на користь відповідачів по 30 250 грн витрат на професійну правничу допомогу.

До заяви додано: копії договорів про надання правової допомоги б/н від 27 травня 2022 року, що укладені окремо з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , копії додаткових угод № 1 від 03 серпня 2023 року до Договорів про надання правової допомоги б/н від 27 травня 2022 року укладені окремо з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , копії Акта прийому-передачі наданої правової допомоги №1 від 30 січня 2024 року до Договорів про надання правової допомоги б/н від 27 травня 2022 року, що укладений з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , копії рахунків від 30 січня 2024 року на оплату наданих послуг/робіт.

Норми статей 246, 259, 270 ЦПК України передбачають, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 заявляв про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача у відзиві на позовну заяву.

31 січня 2024 року після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті справи ОСОБА_2 через представника подав суду разом з заявою про розподіл судових витрат копії договорів про надання правової допомоги б/н від 27 травня 2022 року, що укладені окремо з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , копії додаткових угод № 1 від 03 серпня 2023 року до Договорів про надання правової допомоги б/н від 27 травня 2022 року укладені окремо з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , копії Акта прийому-передачі наданої правової допомоги №1 від 30 січня 2024 року до Договорів про надання правової допомоги б/н від 27 травня 2022 року, що укладений з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , копії рахунків від 30 січня 2024 року на оплату наданих послуг/робіт на суму по 30 250 грн.

З зазначених доказів випливає, що професійну правничу допомогу відповідачам надавала адвокат Овчаренко Я.О. Вказана допомога складалася з:

-консультації, вивчення та ознайомлення адвоката зі змістом матеріалів, документів, надання консультацій та правових роз`яснень, підготовка до справи, подання клопотань про залучення в якості представника (витрачено часу 1,5 години, з погодинною ставкою 2000 грн, всього 3 000 грн.)

- формування правової позиції у відзиві, написання відзиву, направлення стороні та суду засобами «Е-суд», засобами поштового зв`язку «Укрпошта» (витрачено часу 6 годин, з погодинною ставкою 2 000 грн, всього 12 000 грн)

-складання клопотань про участь в засіданні у режимі відеоконференції протягом періоду розгляду справи та направлення до суду (витрачено часу 0,5 годин, з погодинною ставкою 2 000 грн, всього 1 000 грн)

-участь у засіданні в режимі відеоконференції 04 вересня 2023 року (судодень, з погодинною ставкою 4 000 грн, всього 4 000 грн.)

-повторне формування відзиву (у зв`язку із самовідводом суддів) (витрачено часу 0,25 годин, з погодинною ставкою 2 000 грн, всього 500 грн)

- формування заперечення на клопотання про витребування доказів та виклик свідків (витрачено часу 1,5 годин, з погодинною ставкою 2 000 грн, всього 3 000 грн)

-участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції 01 листопада 2023 року (судодень, з погодинною ставкою 4 000 грн, всього 4 000 грн.)

-участь у судовому засіданні в приміщенні суду 10 січня 2024 року (розгляд справи по суті) (судодень, з погодинною ставкою 8 000 грн, всього 8 000 грн.)

-участь у судовому засіданні 26 січня 2024 року (розгляд справи по суті) (судодень, з погодинною ставкою 8 000 грн, всього 8 000 грн.)

-складання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу формування заяви та доказів до неї, подання заяви до суду (витрачено часу 1,5 годин, з погодинною ставкою 2 000 грн, всього 3000 грн), а всього 50 500 грн.

Сторони погодили, що загальна вартість надання професійної правової допомоги становить 49 500 грн, а гонорар успіху становить сумарно для обох відповідачів 10 000 грн.

Докази сплати адвокату вартості послуг матеріали справи не містять.

Колегія суддів зауважує, що втрати за надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного суду у справах № 923/560/17, № 329/766/18, №178/1522/18.

Колегія суддів вважає, що вимога ОСОБА_2 про стягнення з позивачки на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, за відсутності у нього повноважень представляти її інтереси в суді та подавати заяви, не підлягає задоволенню.

Разом з тим апеляційний суд не погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, з огляду на те, що у матеріалах справи наявні заяви від відповідача щодо орієнтовного розрахунку витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката та такі докази ним надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналізуючи складені представником відповідача відзиви на позовну заяву ідентичного змісту під час розгляду справи, обсяг та час, витрачений адвокатом для їх складання, обсяг виконаних робіт, з огляду на заяву позивача про неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції є неспівмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт, а також часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а сама по собі ціна позову не є безумовною підставою для задоволення заяви в повному обсязі.

Зважаючи на складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерію розумності їх розміру, колегія суддів дійшла висновку, що витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді першої інстанції підлягають задоволенню частково у розмірі 10 000 грн., які належить стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів домовленості сторін про відшкодування судових витрат у даній справі, а тому аргументи позивачки ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу про наявність такої домовленості сторін не заслуговують на увагу.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Овчаренко Я.О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції відмовлено, то підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачами зроблена заява про подання доказів щодо розміру понесених витрат на правничу допомогу в апеляційному суді в сумі 20 000 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Овчаренко Ярослави Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року залишити без змін.

Ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву представника ОСОБА_2 адвоката Овчаренко Ярослави Олександрівни про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т. В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 30 квітня 2024 року.