Номер провадження: 22-ц/813/296/24
Головуючий у першій інстанції Кузнецова В. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Приморської районної адміністрації Одеської міської ради

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2021 року

у цивільній справі за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни про скасування рішення про державну реєстрацію,

встановив:

У серпні 2020 року Приморська районна адміністрація ОМР звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Т.І. №44700408 від 19 грудня 2018 року, вирішити питання стосовно судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будівля розташована за адресою: АДРЕСА_1 прибутковий будинок ОСОБА_2 ), споруджений у 1891 році, прийнята під охорону держави рішеннями Одеського облвиконкому №652 від 25 грудня 1984 року та № 580 від 27 грудня 1991 року, як пам`ятка архітектури місцевого значення. А наказом Міністерства культури і туризму України від 20 червня 2008 року № 728/0/16-08 об`єкт занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за охоронним номером 114-Од.

За договором купівлі-продажу №1655 від 22 лютого 2018 року ОСОБА_1 придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 125,4 кв.м., житловою площею 54,6 кв.м.

У подальшому ОСОБА_1 проведена самовільна реконструкція квартири: без отримання необхідних дозвільних документів (у порушення ст.ст.32,34,37 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності, ст. 26 ЗУ Про охорону культурної спадщини) та без подальшого уведення у експлуатацію (у порушення ст. 39 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності), а саме:

- влаштування (прорізання) дверного отвору в несучій стіні між кімнатою квартири та сходовим майданчиком;

- захоплення частини приміщення загального користування сходового майданчику, та влаштування підсобного приміщення під сходами підйому на другий поверх;

- утворення ніш у стінах квартири.

19 грудня 2018 року державним реєстратором Мельник Т.І. прийнято рішення №44700408 про внесення зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в запис про право власності на зазначену квартиру, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, а саме: загальну площу квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 , змінено з 125,4 кв.м. на 131,4 кв.м., а житлову площу з 54,6 кв.м. на 69,3 кв.м. за рахунок влаштування шаф, антресолей, комор, площ коридорів та допоміжних приміщень, влаштування перегородок в підсобних приміщення.

Підставою для внесення наведених вище змін зазначено технічний паспорт від 10 грудня 2018 року, виданий ФОП ОСОБА_3 , в якому відображено влаштування (прорізання) дверного отвору в несучій стіні між кімнатою квартири та сходовим майданчиком, захоплення частини приміщення загального користування сходового майданчику, влаштування підсобного приміщення під сходами підйому на другий поверх та утворення ніш у стінах квартири та не зафіксовано штампом «самочинне будівництво» факт реконструкції цієї квартири та довідка від 10 грудня 2018 року, в якій зазначено, що згідно проведеної поточної інвентаризації вищевказаної квартири встановлено: площа квартири змінена у зв`язку із збільшенням житлової та підсобної площі за рахунок влаштування шаф, антресолей, комор, площ коридорів та допоміжних приміщень, влаштування перегород в підсобних приміщеннях, що не належить до самочинного будівництва і не є реконструкцією.

Таким чином, позивач вважає, що таке рішення підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Не погодившись із вказаним рішення суду, Приморська районна адміністрація ОМР звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вважає висновок суду про відмову в задоволенні вказаного позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні помилковим, незаконним та необґрунтованим, тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково застосував правову позицію ВС, оскільки така не відповідає нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, чинним на день ухвалення оскаржуваного рішення.

Скаржник зазначає, що дійсно, ч.2 ст. 26 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Закон № 1952) (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) встановлювала належним способом захисту права або інтересу позивача було скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Проте, чинна редакція Закону №1952 визначає належним способами захисту: скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Тобто, з 16 січня 2020 року скасування запису про проведену державну реєстрацію права, як спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законом № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу позивача такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним нормам, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимогПриморської районної адміністрації Одеської міської ради суд виходив з того, що позивачем обрано не належний спосіб захисту, оскільки згідно правової позиції ВС належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і їх перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити з його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В частині другій статті 26 Закону №1952-IV у попередній редакції, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми права у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону №1952-IV викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону №1952-IV в редакції, чинній до серпень 2020 року, яка діяла на час звернення Приморської районної адміністрація ОМР із позовом та ухвалення рішення судом першої інстанції в цій справі, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону №1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Крім того, в пункті 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі №1952-IV.

Ураховуючи викладене, оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19-ц, від 20 квітня 2022 року у справі №454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі №380/715/19, від 06 липня 2022 року у справі №754/12170/16-ц, від 27 липня 2022 року у справі №447/2851/19, від 07 вересня 2022 року у справі №209/1050/21.

Крім того, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19, зазначено, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

Таким чином, на час звернення Приморської районної адміністрація ОМР із цим позовом та ухвалення у справі судом першої інстанції оскаржуваного рішення законодавство вже не передбачало такий спосіб захисту, як скасування записів про державну реєстрацію прав, а відтак, обраний позивачем спосіб судового захисту, а саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно ґрунтується на вимогах закону, а задоволення такої вимоги, не забезпечило б відновлення порушеного права позивача.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Зважаючи на викладене, визначені судом першої інстанції правові підстави для відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності є помилковими.

Отже обраний позивачем спосіб судового захисту шляхом скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон 3038-VI).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3038-VI будівництвом вважається в тому числі реконструкція об`єкта будівництва.

Відповідно до ч. ч. 1-2 статті 26 цього Закону 3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону 3038-VI, проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотримання вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджуються замовником.

Згідно з абз.1,15-16 ч.5 ст. 32 Закону 3038-VI усі об`єкти поділяються за такими класами наслідків (відповідальності): незначні наслідки СС1; середні наслідки СС2; значні наслідки СС3.

До значних наслідків (СС3) відносяться, зокрема, пам`ятки культурної спадщини, визначені відповідно до Закону України пам`ятки культурної спадщини

Відповідно до абз. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (далі Закон 1805-III) пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Відповідно до ч.1,4 ст. 24 Закону 1805-IIІ власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Забороняється змінювати призначення пам`ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 26 Закону 1805-III консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 34 Закону 3038-VI замовник має право виконувати будівельні роботи після:

подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;

видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля".

При цьому згідно з ч. 2 ст. 36 Закону 3038-VI виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється, а також ч. 8 ст. 39 Закону забороняється експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію.

З урахуванням викладеного, відповідно до положень ст.ст. 32, 34, 37 Закону 3038-VI, право виконання будівельних робіт на вказаному об`єкті містобудування надається після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Частиною 7 статті 34 Закону 3038-VI визначено, що виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 376 ЦК України, згідно з якими житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

А згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а відтак право власності на таке майно не може бути зареєстровано в загальному порядку відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України.

Відповідно до ч.2. ст. 39 Закону 3038-VI та пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката (прим, видається ДАБІ України).

Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 є прибутковим будинком Новикова (арх. ОСОБА_4 ), спорудженим у 1891 році та прийнятим під охорону держави рішеннями Одеського облвиконкому №652 від 25 грудня 1984 року та № 580 від 27 грудня 1991 року, як пам`ятка архітектури місцевого значення. А наказом Міністерства культури і туризму України від 20 червня 2008 року № 728/0/16-08 такий об`єкт занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за охоронним номером 114-Од.

Власником квартири АДРЕСА_4 , площею 125,4 кв.м., житловою площею 54,6 кв.м., у наведеному будинку є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1655 від 22 лютого 2018 року.

19 грудня 2020 року на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Т.І. №44700408 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно загальну площу вказаної квартири змінено з 125,4 кв.м. на 131,4 кв.м. Загальна площа квартири збільшена за рахунок влаштування шаф, антресолей, комор, площ коридорів та допоміжних приміщень, влаштування перегородок в підсобних приміщення.

Підставою для внесення змін стали такі документи:

1.Технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 10 грудня 2018 року, видавник ФОП ОСОБА_3 .

В якому відображено влаштування (прорізання) дверного отвору в несучій стіні між кімнатою квартири та сходовим майданчиком, захоплення частини приміщення загального користування сходового майданчику, та влаштування підсобного приміщення під сходами підйому на другий поверх, утворення ніш у стінах квартири та відсутній штамп самочинне будівництво.

2.Довідка, серія та номер: б/н, виданий 10 грудня 2018 року, видавник: ФОП ОСОБА_3 .

Відповідно до вказаної довідки, згідно проведеної поточної інвентаризації вищевказаної квартири встановлено: площа квартири змінена у зв`язку із збільшенням житлової та підсобної площі за рахунок влаштування шаф, антресолей, комор, площ коридорів та допоміжних приміщень, влаштування перегород в підсобних приміщеннях, що не належить до самочинного будівництва і не є реконструкцією згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за №582/5773 (із змінами та доповненнями).

З огляду на наведене колегія суддів констатує, що відповідач, попри визначені національним законодавствам обмеження та процедури щодо проведення будівельних робіт у пам`ятках архітектури, якою є будинок АДРЕСА_1 , виконав такі без отримання необхідних дозвільних документів, що свідчить про проведення ОСОБА_1 самочинної реконструкції спірного об`єкту нерухомого майна.

Окрім того, фактично внаслідок реконструкції квартири та захоплення частини приміщення загального користування сходового майданчику, влаштування підсобного приміщення під сходами підйому на другий поверх відповідачем створено новий об`єкт нерухомого майна, визначення правового статусу якого врегульовано статтею 331 ЦК України, згідно з якою право власності на таке майно виникає з моменту завершення будівництва, а в разі, якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулюється статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 182 ЦК України порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Зокрема п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі Закон 1952-IV) у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

При цьому відповідно до ч. 2 цієї статті Закону 1952-IV, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Частинами 8, 9 ст. 18 Закону 1952-IV визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

При цьому згідно за ч. 2 цієї статті Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1127 від 25 грудня 2015 року визначено, до для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом 1952-IV, іншими законами України та цим Порядком.

П. 77 цієї Постанови передбачає, що особливості державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті здійснення нового будівництва чи реконструкції, державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснювала будівництво такого об`єкта (замовник будівництва), чи у випадку, передбаченому статтею 332 Цивільного кодексу України, - щодо особи, яка є власником закінченого будівництвом об`єкта, реконструкція якого проводилася, якщо інше не встановлено договором або законом.

Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння такому об`єкту адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті реконструкції проводиться також за наявності відомостей про державну реєстрацію права власності на такий об`єкт відповідно до законодавства до проведення його реконструкції.

При цьому відсутність однієї і більше відомостей, передбачених цим пунктом, крім випадків, передбачених пунктами 78, 79 та 80 цього Порядку, є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт.

Як убачається з переліку документів, на підставі яких була проведена реєстрація змін, підставою для реєстрації є технічний паспорт та довідка.

Інших документів, на підставі яких проведено будівництво об`єкту нерухомості не зазначено.

Проте, ст. 27 Закону 1952-IV, такої підстави для реєстрації не передбачено.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року.

Відповідно до п. 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Відповідно до п. 45. Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються:

1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав);

2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності).

Таким чином, відповідно до зазначеного Порядку у будь-якому випадку для реєстрації побудованого новоствореного або реконструйованого об`єкту нерухомості необхідний документ, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту. Державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Проте, державним реєстратором не додержано зазначені вимоги, а сама реєстрація проведена без наявності переліку документів, передбаченого зазначеним Порядком.

У зв`язку з вказаним вище, рішення державного реєстратора, яким проведено державну реєстрацію спірного майна, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки порушує встановлений чинним законодавством порядок реєстрації прав власності на новостворені об`єкти нерухомого майна, що є підставою для захисту інтересів держави у судовому порядку.

Згідно ст. 346 ч. 1 п. 3 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За таких обставин позивачем доведено підстави поданого ним позову.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведе вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргапозивача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати та ухвалити нове судове рішення, про задоволення позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Керуючись ст.ст.367, 374,376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Приморської районної адміністрації Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни про скасування рішення про державну реєстрацію задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни №44700408 від 19 грудня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі 5 255 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький