ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4105/24 Справа № 206/390/24 Головуючий у першій інстанції: Малихіна В. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року по справі за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

ВСТАНОВИЛА:

26 січня 2024 року КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради звернулась до суду з заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 15.01.2024 року було госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного стаціонару. Підставою для госпіталізації стало самозвернення ОСОБА_1 . За думкою комісії лікарів необхідність примусової госпіталізації хворої зумовлюється тим, що вона становить небезпеку для себе та оточуючих. Тому заявник просив про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для подальшого лікування у психіатричному стаціонарі.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року заяву Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради - задоволено. Госпіталізовано ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди.

З таким рішенням не погодився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 15.01.2024 було госпіталізовано ОСОБА_1 до психіатричного стаціонару. Підставою для госпіталізації стало самозвернення ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю у неї тяжкого психічного захворювання (діагноз): гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих (а.с. 2).

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів щодо обґрунтування необхідності госпіталізації до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради відповідно до ст. 14 ЗУ Про психіатричну допомогу від 26.01.2024, лікарем-психіатром приймального відділення КП «ДБКЛПД» ДОР» ОСОБА_3 встановлено, що хвора ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв?язку з чим: збуджена, гнівлива, кричить на оточуючих, мова прискорена, плутається в судженнях. Заявляє, що знає свої права, що їй відомо все з «декларації ООН», що буде виписуватись та їхати «писати скарги», «доводити свою правоту». Конфліктує з матір?ю по телефону, нецензурно лається, заявляє, що «вона в мене ще отримає...», стверджує, що мати «хоче відібрати в мене дитину». Також стверджує нібито до госпіталізації була побита поліцейськими, про що написала заяву начальнику Печерського УПГУНП м. Києва, «де б я не була - всюди сварюсь, мене б?ють, а я знову доводжу своє, я виступаю за справедливість». Настрій знижений, дисфоричний. Фіксована на хворобливих переживаннях. Повідомляє, що «тут зі всіма треба розбиратись», погрожує оточуючим. В бесіді швидко переходить на крик, плаче. Маячні ідеї відносин звучать на адресу оточуючих, матері. Галюцінаторної симптоматики не виявляє. Пам`ять не порушена. Увага недостатньо концентрована. Мислення прискорене, різнопланове, паралогічне. Суіцидальні думки заперечує. Критика до свого стану формальна. Відмовляється від лікування.

Хворій поставлено діагноз: Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії F 23.1 (а.с. 3).

У заяві про госпіталізацію до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради у примусовому порядку ОСОБА_1 від 26.01.2024, яка подана до місцевого суду, зазначено висновок про необхідність її госпіталізації до психіатричного закладу для лікування у зв`язку із наявністю у нею тяжкого психічного розладу (діагноз): гострий поліморфний психотичний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих (а.с. 2).

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року №46/119: жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такою, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації.

У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто, реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №297/3100/21, від 29 листопада 2023 року у справі №212/5617/22.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції вказані обставини не встановив та не звернув належної уваги на вимоги щодо застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», тобто, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів щодо обґрунтування необхідності госпіталізації до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради ОСОБА_1 від 26.01.2024, при цьому інших обставин щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_1 суд не досліджував, її заперечення та заперечення її представника до уваги не взяв та не надав їм жодної належної правової оцінки.

Місцевий суд не навів посилання на обставини, що свідчать про вчинення ОСОБА_1 чи виявлення нею наміру вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або те, що вона не спроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, що вона страждає на такий психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусової її госпіталізації до психіатричної лікарні, й обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару.

Отже, без достовірного встановлення того, що ОСОБА_1 вчиняла чи виявляла реальні наміри вчинити дії, що становили безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, не можливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, інакше це суперечить статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили або підтверджували, що стан ОСОБА_1 дозволяє дійти переконливого висновку про наявність безумовних підстав, встановлених законом, для надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Отже, оскаржуване судове рішення є незаконним, порушує права ОСОБА_1 .

Посилання КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради у суді апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_1 має психічні захворювання з 2019 року та перебувала на лікуванні в КП ДКПЛ ДОР з 18.03.2019 по 03.04.2019 з діагнозом F.43.22 не спростовують висновків про неправомірність оскаржуваного судового рішення місцевого суду. Апеляційний суд перевіряє правильність рішення суду першої інстанції на час його ухвалення. Згідно матеріалів справи та пояснень учасників процесу у судовому засіданні апеляційного суду, станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення у матеріалах справи була відсутня інформація щодо проходження ОСОБА_1 відповідного лікування у 2019 році, докази місцевим судом не витребовувались; ні у місцевому, ні у апеляційному судах учасниками процесу не заявлені клопотання щодо витребування судом письмових доказів про перебування ОСОБА_1 на лікуванні з певним захворюванням.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно наданих письмових пояснень представника КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, 14 лютого 2024 року ОСОБА_1 було виписано з психіатричної лікарні.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова