Справа № 759/8471/23
Номер провадження 2/373/320/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Опанасюка І.О.,

за участю:

секретаря судових засідань Бутович Я.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін, цивільну справу № 359/8471/23 за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

Зміст вимог викладених у позовній заяві.

Представник позивача Казьмірова С. звернулася з позовом до суду в інтересах Київського міського центру зайнятості і просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь Київського міського центру зайнятості кошти в розмірі 22400,97 гривень та витрати на сплату судового збору у розмірі 2684,00 гривень сплаченого при зверненні до суду із позовом.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 10.06.2020 звернулась до Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості із заявами про надання їй статусу безробітної та призначення виплати допомоги по безробіттю.

Заяви ОСОБА_2 були розглянуті та задоволені. Відповідачці надано статус безробітної. ОСОБА_2 отримала матеріальне забезпечення на випадок безробіття у розмірі 22 400, 97 гривень.

В подальшому, при опрацюванні даних з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, позивачем було виявлено, що ОСОБА_2 під час реєстрації в якості безробітної перебувала у трудових відносинах із Державним підприємством «ДОКУМЕНТ», а саме подаючи заяву зазначила останнє місце роботи ДП «ДОКУМЕНТ» і період роботи з 15.12.2017 по 09.06.2020, вказавши ти самим дату звільнення «09.06.2020». В той же час, ОСОБА_2 перебувала в трудових відносинах із ДП «ДОКУМЕНТ» з 15.12.2017 по 10.06.2020. Отже, датою звільнення і фактично припинення трудових відносин є «10.06.2020». Позивач вказує на ч. 3 ст. 44, ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка встановлює відповідальність за подання недостовірних відомостей у даних та документах, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та право на звернення органу про стягнення суми яка отримана особою, за умови недостовірно поданих відомостей. Також, позивач застосовує, як правову підставу для звернення, положення ст. 1215 Цивільного кодексу України. Крім іншого, позивачем зазначено про спробу досудового врегулювання спору, шляхом скерування 30.10.2020 на адресу відповідача листа-повідомлення про необхідність повернення матеріального забезпечення, який залишився без відповіді.

Рух справи в суді.

Позивач 10.05.2023 звернувся із даним позовом до Святошинського районного суду м. Києва та 12.05.2023 ухвалою суду позовну заяву було передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва з підстав визначених у ст.ст. 27, 28, 31 та 32 ЦПК (підсудна суду за місцем реєстрації відповідача).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.07.2023 було встановлено, що дана справа не підсудна вказаному суду, оскільки відповідач змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » і місцем її проживання вказано АДРЕСА_1 , та вирішено направити справу для розгляду до належного суду з підстав визначених у ст.ст. 27, 28, 31 та 32 ЦПК (також, за територіальною підсудністю за місцем реєстрації відповідача).

Із супровідного листа Солом`янського районного суду м. Києва вих.№ 759/8471/23/1221/2024 вбачається, що справу № 359/8471/23 направлено для розгляду до Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області 09.01.2024.

До Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області справа надійшла для розгляду 18.01.2024 та того ж дня, ухвалою відкрито провадження в даній справі і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання призначене на 31.01.2024.

Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов.

Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, від учасників до суду не надходило.

Позивачем заявлене клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Відповідачем до суду надіслане клопотання про зупинення провадження в цивільній справі №759/8471/23, що розглядається Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області до набрання законної сили, рішенням у справі що розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва в справі №640/28369/20 за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості, Київського міського центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу з підстав визначених п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України.

Ухвалою суду від 31.01.2024 в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження в справі відмовлено.

За частиною 8 статті 279 ЦПК, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення.

До суду відповідач не з`явилась. Відзиву на позовну заяву до суду не направлено.

Неявка в судове засідання, учасників, які повідомлені про його дату і час належним чином, не перешкоджає розгляду справи.

Судове засідання не фіксувалось технічними засобами у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

З письмових доказів, досліджених судом, встановлено наступне.

Згідно заяви про надання/поновлення статусу безробітного від 10 червня 2020 року, ОСОБА_2 , звернулася до Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості (а.с. 8)

Відповідно до заяви від 10 червня 2020 року, про призначення/поновлення виплати по безробіттю до Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості, ОСОБА_2 просила призначити їй виплату допомоги по безробіттю (а.с.9)

Святошинською районною філією Київського міського центру зайнятості було створено персональну картку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 (а.с.10)

Рішенням Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості, ОСОБА_2 прийнято центром зайнятості/філією центру зайнятості, як зареєстрованого безробітного (а.с.11).

21 жовтня 2020 року було складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (а.с.12-16)

20 жовтня 2020 року Святошинською районною філією Київського міського центру зайнятості було направлено ОСОБА_2 копію наказу№79/275-02/20 щодо відшкодування коштів, виплачених як допомога по безробіттю, яка згідно довідки-розрахунку склала 22400,97 гривень (а.с.17)

Зокрема згідно вказаної довідки №308 від 27.10.2020 ОСОБА_2 отримала зокрема: 4879,88 гривень за період з 10.06.2020 по 30.06.2020; 7203,63 гривень за період з 01.07.2020 по 31.07.2020; 7203,63 гривень за період з 01.08.2020 по 31.08.2020; 3113,83 гривень за період з 01.09.2020 по 15.09.2020 (а.с.13)

Норми права, які підлягають застосуванню.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробіття - це соціально-економічне явище, при якому частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування.

При цьому призначення вказаної допомоги по безробіттю пов`язується саме з наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти.

Умови виплати допомоги по безробіттю, визначені ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», пов`язуються з початком настання безробіття, тобто наданням особі статусу безробітного.

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону; та збереження права на виплату допомоги по безробіттю на період участі у громадських та інших роботах тимчасового характеру (тривалістю до 180 днів, зокрема у разі заміщення тимчасово відсутнього працівника) у розмірах, встановлених до укладення ними строкового трудового договору на участь у таких роботах.

Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

При цьому, відповідно до ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка визначає права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Таким чином, умовою стягнення виплаченого забезпечення є умисне невиконання застрахованою особою своїх обов`язків та зловживання ними. Відтак, позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 802/1206/17-а та від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц (провадження № 61-45759св18). Вищевказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727св18).

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з частиною першою статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню заробітна плата й платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їхня виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку й недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, на основі яких була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, дійшла висновку, що у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Вирішення спору.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач у цій справі, як суб`єкт владних повноважень, повинен довести вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю. Отже, не доведення вини застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю Позивачем (Київським міським центром зайнятості) є безумовною підставою у відмові в задоволенні позовних вимог, що також повністю узгоджується із висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятої у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) від 06 лютого 2019 року та правової позиції Верховного Суду у справі № 757/17820/17-ц від 24.04.2019 року, у якій вже враховано зазначені висновки Об`єднаної палати.

В даній ситуації позивач вказує, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) вказала датою припинення своїх трудових відносин 09.06.2020, (по 09.06.2020), тоді як датою її звільнення є 10.06.2020 (тобто 1 день ще була працевлаштована).

Суд звертає увагу, що відповідно до роз`яснень викладених у листі Мін`юсту від 15.06.2020 р. № 26245/14036-33-20/8.1.2) прийменник «до» чи «по» зазначений перед календарною датою з якою пов`язується настання певної події входить до зазначеного терміну (дати).

З цього можна зробити припущення, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) вказуючи кінцевою датою припинення трудових відносин із ДП «ДОКУМЕНТ» «по 09.06.2020» вірно вказала цей день, як останній трудовий день, а трудові відносини із підприємством припинились 10.06.2020, як і вказує позивач. В такому випадку, вина як прямий умисел на свідоме неповідомлення про працевлаштування відсутня.

З урахуванням того, що у цій справі відповідач дійсно втратила роботу, і зміст неповідомлення про наявність роботи, у особи яка бажає зареєструватись, як безробітна і отримати соціальну допомогу гарантовану законом, зводиться до зазначення дати із прийменником «по», то суд вважає, що позивачем не доведено вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття.

Право на соціальний захист є невід`ємним конституційним правом громадян (стаття 64 Конституції України).

У справі Gaygusuz v. Austria, § 41, Європейський суд з прав людини установив, що право на невідкладну допомогу - допомогу за системою соціального забезпечення, пов`язану з виплатою внесків у фонд страхування на випадок безробіття - було, наскільки це передбачено чинним законодавством, майновим правом для цілей статті 1 Протоколу № 1, тобто є позитивним обов`язком держави, оскільки це положення застосовується без необхідності покладатися виключно на зв`язок між правом на невідкладну допомогу та зобов`язанням сплачувати «податки чи інші внески».

У справі Klein v. Austria, § 57 було зазначено, що право на соціальну допомогу, яка виплачувалася з програми пенсійного забезпечення, було пов`язане з виплатою внесків, а якщо такі внески були зроблені, то відповідній особі не може бути відмовлено в такій допомозі.

Отже, внески в пенсійний фонд можуть відповідно до певних обставин та національного законодавства, створювати право власності (Kjartan Asmundsson v. Iceland, §39; Apostolakis v. Greece, §§28та35; Bellet, Huertas and Vialatte v. France (ухв.); Skorkiewicz v. Poland).

Окрім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Казарін проти Італії» (заява ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) № 4893/13) від 11 лютого 2021 року, суд також установив, що держава фактично вже надала людині соціальну допомогу, її перерахунок і подальші спроби повернути виплачені кошти становитимуть втручання у права, гарантовані ст. 1 Протоколу 1 Конвенції.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд має виконати вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищевказаних вимог законодавства та обставин справи в їх сукупності, зокрема не доведення позивачем вини відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та ст. 1212 ЦК України, для стягнення з відповідачки виплаченої їй допомоги по безробіттю.

Судові витрати.

У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у випадку відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття відповідної постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач Київський міський центр зайнятості, місце знаходження по вул. Жилянська, 47-Б, м.Київ, ;

відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_2 .

Рішення суду не проголошувалось у відповідності до ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Суддя І. О. Опанасюк