ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/1137/14-ц
Номер провадження 22-ц/818/2186/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Курила О.М., Тичкової О.Ю.,

за участю

секретаря судового засідання Березюк А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2024 року в складі судді Тимош О.М. у справі № 643/1137/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевцов Сергій Олександрович, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу в частині, витребування квартири, скасування права власності та поновлення права власності,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що 15 січня 2014 він придбав у відповідачів квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 7 укладеного договору сторони домовилися, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 повинні звільнити відчужувану квартиру від свого та/або третіх осіб майна у строк до 20 січня 2014 року та зняти з реєстрації своє місце проживання у квартирі у строк до 25 січня 2014 року. Проте, умови договору дотримано не було, відповідачі не знялися з реєстрації в належній йому квартирі, що порушує його права власника.

Крім того, реєстрація відповідачів впливає на розмір оплати за надані комунальні послуги, тарифікація яких залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2014 року вказане заочне рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності. Зустрічний позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що йому та його пасинку ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності. У 2000 році ОСОБА_2 переїхав жити до співмешканки ОСОБА_6 до с. Руська Лозова, залишивши у квартирі меблі, побутову техніку тощо. Останній раз спірну квартиру він відвідував в серпні-вересні 2013 року. Про продаж квартири та смерть пасинка йому стало відомо від працівників міліції Московського РВ м. Харкова, де він був визнаний потерпілим по факту шахрайських дій з їх спільною квартирою.

За вказаним фактом 15 січня 2014 року було порушено кримінальну справу.

Вказував, що його пасинок - ОСОБА_5 зник у грудні 2013 року, потім його труп виявили на початку лютого 2014 року вже з гнильними змінами, а тому на час підписання оспорюваного договору купівлі-продажу від 15 січня 2014 року він вже був мертвим. Довіреності своєму пасинку він також не надавав. Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 2 від 13 січня 2015 року підпис від імені ОСОБА_2 в довіреності від 13 січня 2014 року виконаний не ним, а іншою особою.

Вважає, що ОСОБА_1 протиправно позбавив його права власності на квартиру, оскільки дозволу на її продаж він не надавав.

Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги ОСОБА_2 просив:

визнати недійсною довіреність від 13 січня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кимлик Н.І. за реєстрованим № 4;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15 січня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С. О. за реєстровим № 72;

витребувати квартиру з чужого незаконного володіння;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

У червні 2015 року ОСОБА_7 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевцов Сергій Олександрович, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу в частині, витребування квартири, скасування права власності та поновлення права власності.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_7 , є батьком ОСОБА_4 . Його сину належало 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .

15 січня 2014 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 отримав у власність вищезазначену квартиру за 267 700 грн. За два тижні до відчуження квартири син перестав виходити на зв`язок та він був під впливом кримінального угрупування, яке заволоділо його квартирою. Його рідний брат - ОСОБА_8 звернувся до правоохоронних органів у зв`язку із відсутністю зв`язку з сином після чого були порушені кримінальні провадження.

В ході кримінального провадження було встановлено, що ОСОБА_5 загинув від отруєння метанолом в м. Дніпропетровськ.

Вказував, що ОСОБА_5 не укладав договір - купівлі продажу квартири від 15 січня 2014 року, підпис у вказаному договорі виконаний не ним, а тому він був незаконно позбавлений власності.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_7 просив:

визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу від 15 січня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Швецовим С. О., зареєстрований на № 72, в частині продажу ОСОБА_5 2/3 квартири АДРЕСА_1 ;

витребувати від ОСОБА_1 зазначену квартиру;

зобов`язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції: скасувати реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Швецовим С. О., зареєстрований за №72;

поновити ОСОБА_5 в якості власника 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2019 року закрито провадження у цивільній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , який є правонаступником ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність від 13 січня 2014 року, видану від імені ОСОБА_2 посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Кимлик Н.І. зареєстровану в реєстрі за № 4.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 15 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Шевцовим С.О. зареєстрований в реєстрі за № 72, укладений між продавцями ОСОБА_5 , який діяв від себе та від імені ОСОБА_2 , та покупцем ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , який є правонаступником ОСОБА_7 в частині скасування договору купівлі-продажу в частині, витребування квартири, скасування права власності та поновлення права власності відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1338,50 грн

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 892, 34 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що довіреність від 13 січня 2014 року від імені ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Кимлик Н.І., зареєстровану в реєстрі за № 4 підписано іншою особою, а не довірителем, що встановлено висновком експерту, тому наявні підстави для визнання її недійсною. Також, договір купівлі-продажу від 15 січня 2014 року щодо спірної квартири укладено ОСОБА_4 за відсутності необхідних повноважень та згоди на укладання такого правочину в інтересах обох співвласників, а тому наявні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 в цій частині та визнання недійсним вказаного договору. Між тим, зважаючи, що ОСОБА_2 належать 2/3 частини квартири на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4 , його частка квартири не виділена, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, що не спростовано іншими учасниками справи, підстави для витребування у нього спірної квартири відсутні, оскільки вказані дії не є можливими. Також, вимога про скасування права власності за ОСОБА_1 та поновлення права власності за попереднім власником ОСОБА_4 є вимогою про застосування односторонньої реституції, що у даному випадку не відповідає нормам закону оскільки судом визнано недійсним двосторонній правочин (договір купівлі-продажу квартири).

В частині вимог про скасування реєстрації права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 січня 2014 року та поновлення ОСОБА_5 в якості власника 2/3 частин квартири, то зазначене фактично є вимогою про поділ спільного майна співвласників. Такий спір може бути вирішений виключно між співвласниками майна, проте ОСОБА_3 який є правонаступником ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , не залучено до зустрічного позову як відповідача за позовом ОСОБА_2 , а тому така вимога задоволенню не підлягає, як пред`явлена до неналежного відповідача.

Щодо вимог про скасування договору купівлі-продажу від 15 січня 2014 року, то вони задоволенню не підлягають у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

22 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ломакін Едуард Володимирович, на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково, а саме визнати за ним право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , витребувавши її на його користь. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог визнавши недійсним в повному обсязі договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 15 січня 2014 року, оскільки 2/3 частини спірної квартири належала ОСОБА_4 , який міг її відчужити без згоди ОСОБА_2 та мав на це відповідне волевиявлення.

Про застосування наслідків порушення права на першочергове придбання частки в спільному майні позовних вимог не заявлялось жодною з сторін.

В судове засідання апеляційного суду сторони учасники не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 12 вересня 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 5, а.с. 126-127);

ОСОБА_2 повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті ХАС (т.5, а.с. 123);

представником ОСОБА_1 - ОСОБА_13 отримано 12 липня 2024 року в електронному кабінеті (т. 5, а.с. 122)

09 вересня 2024 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою. Довідку з медичної установи про хворобу зобов`язався надати у наступне судове засідання.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Справа призначалась до розгляду на 11 липня 2024 року, проте через клопотання позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Ломакіна Е.В. була відкладена на 12 вересня 2024 року.

З огляду на вищезазначені норми законодавства та обставини встановлені судом, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про визнання поважними причини його неявки в судове засідання та відкладення розгляду справи.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що на час укладання спірного правочину на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 березня 1996 року реєстраційний № НОМЕР_1 , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду та свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-1595 від 18 квітня 1997 року квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_2 - 1/3 частина, ОСОБА_4 - 2/3 частини (том 2, а.с. 23, 24).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 14 січня 2014 року вказані особи були зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 . (том1, а.с. 8).

13 січня 2014 року від імені ОСОБА_2 видано довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою останнього було уповноважено здійснити продаж належної довірителю частки квартир АДРЕСА_2 (том 1, а.с.58).

15 січня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_1 з іншого укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 . Договір від імені продавців підписав ОСОБА_5 (том 1, а.с. 6).

На підставі вказаного договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 (том 1, а.с.7).

15 січня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0000201 за частиною 3 статті 190 КК України 2001 року за заявою ОСОБА_8 , в якій останній просив притягнути до кримінальної відповідальності невстановлених осіб, які в період часу з 01 листопада 2013 року по15 січня 2014 року шляхом шахрайства заволоділи майном, яке належало його рідному брату ОСОБА_7 та племіннику ОСОБА_5 (том 1, а. с. 55).

28 червня 2014 року внесено відомості до ЄРДР, а саме про виявлення факту заволодіння шахрайським шляхом невстановленими особами в період часу з 13 січня 2014 року по 15 січня 2014 року квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 (том 1, а.с. 135).

Відповідно до висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13 січня 2015 року підпис від імені ОСОБА_2 в графі : «підпис» в довіреності від 13 січня 2014 року, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Скорочений рукописний запис: « ОСОБА_2 » в графі: «підпис» в довіреності від 13 січня 2014 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (том 1, а. с. 121-124).

Згідно з висновком експерта Харківського обласного бюро судових експертиз № 218-КЕ/2015 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000216 від 16 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за фактом смерті ОСОБА_4 , причину смерті останнього встановити не виявляється можливим. Виходячи з динаміки розвитку пізніх трупних явищ, встановлених під час огляду трупа на місці виявлення (в період з 01 год. до 02 год. 06 лютого 2014 року) і при судово медичному дослідженні( 08 год. 45 хв) 06 лютого 2014 року), слід вважати, що розкладання трупа знаходилося в початковій стадії «квітучого гниття», яке при типовому перебігу процесу за умов кімнатної температури, нормальної вологості відповідає посмертному періоду близько 5-8 діб.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Згідно з частинами 1- 4 статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого визначено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20)

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року по справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

Тобто у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про допустимість витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права як частка в праві спільної часткової власності.

Зважаючи, що договір купівлі-продажу квартири 15 січня 2014 року укладено на підставі нікчемної довіреності із підробленим підписом, що встановлено висновком експерта у кримінальному провадження, виходячи з наведених норм права та усталеної судової практики, судова колегія вважає, що належним способом захисту права ОСОБА_2 в даному випадку буде саме витребування належних йому 1/3 частин квартири.

Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 15 січня 2014 року недійсним, позов в цій частині задоволенню не підлягає у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 , то вони задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_2 є співвласником спірного майна та відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За таких обставин підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 відсутні.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду в частині вирішення спору про визнання договору купівлі-продажу квартири від 15 січня 2014 року недійним та витребування майна підлягає скасуванню з ухваленням нового про витребування частини спірної квартири на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2024 року у частині вирішення спору про витребування 1/3 частини квартири та визнання договору купівлі продажу недійним скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі-продажу залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевцов Сергій Олександрович, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.М. Курило

О.Ю. Тичкова