р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/2463/24

№ провадження 2/495/2122/2024

24 квітня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Красовській А.О.

за участю представників сторін:

від позивачки: не з`явилася

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 495/2463/24

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері,

В С Т А Н О В И В :

19.03.2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері(а.с.1-5).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.03.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі № 495/2463/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері (а.с.15-16).

Так, позивачка просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на її користь аліменти у розмірі 50 % від заробітку (доходу) щомісячно.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивачка - ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, але у позовній заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила розглянути справу за її відсутності, (а.с.5).

Відповідач - ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, згідно із якою зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутності (а.с.18-19).

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та за твердженням позивачки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонеркою та являється інвалідом II групи за загальним захворюванням. Згідно із довідкою, її пенсія складає 10 038 грн 63 коп. та вона не отримує інших джерел доходу (а.с.12). ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Позивачка зазначає, що у неї вкрай нужденний стан, вона має постійну потребу у витратах на конкретні аспекти лікування та підтримки. Медичні витрати включають не лише регулярні призначені препарати, а й високотехнологічні процедури, які можуть бути дорогими. Крім того, необхідність спеціалізованих апаратів та медичної апаратури додає додаткові витрати. Застосування допоміжних засобів, які покращують комфорт та рухливість є невід`ємною частиною забезпечення повноцінного життя. Адаптація житлового простору може включати в себе встановлення спеціального обладнання для полегшення щоденних задач. Психологічна підтримка та психотерапія стають ключовими для подолання емоційних труднощів, пов`язаних із захворюванням. Забезпечення фінансової стабільності враховує не лише медичні витрати, але і можливі труднощі з працевлаштуванням та збереженням соціального статусу.

Відповідач - ОСОБА_2 має вищу медичну освіту, має постійний стабільний заробіток, працює лікарем КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Білгород-Дністровської районної ради».

Позивачка стверджує, що у силу невиліковної хвороби, її здоров`я вимагає постійного медичного обстеження та лікування, що вимагає значних фінансових витрат, а відповідач, в свою чергу відмовляється надавати матеріальну допомогу, що є тяжким ударом для гідності та самоповаги позивача.

Зазначені вище обставини і стали підставою для звернення позивачки до суду з відповідною позовною заявою.

Згідно із ст.51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.У відповідності до ч.1 ст.202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків виникає на підставі сукупності наступних умов - походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення), непрацездатність матері, батька та потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Отже, зобов`язання повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. При цьому обов`язок повнолітніх «дітей» не пов`язується з їхньою працездатністю й можливістю надавати батькам матеріальну допомогу (це зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі №212/1055/18-ц),.

У відповідності до ч. 1 ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами . Відповідно до ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними. Таким чином, необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги не є абсолютним.

Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК).Таким чином, право на утримання від дочки, сина - мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.

Обов`язок дітей утримувати батьків не залежить від їхнього матеріального стану.

Частиною 1 ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

Згідно ч.2 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.

Між тим, суд приходить до висновку про безпідставність вказаних позовних вимог ОСОБА_1 , з наступних підстав.

По-перше, в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачка - ОСОБА_1 дійсно потребує матеріальної допомоги, а наявні в справі документи, а саме пенсійне посвідчення серії (по інвалідності ІІ групи за загальним захворюванням) НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , довідка до акту огляду МСЕК серії 2-18 ОВ № 094571 на ім`я ОСОБА_1 (з якої вбачається, що остання є інвалідом ІІ групи безсрочно) та довідка про доходи ОСОБА_1 не є підставою для необхідності отримувати сторонню матеріальну допомогу відповідно до вимог діючого законодавства.

По-друге, в матеріалах справи відсутні докази щодо майнового стану відповідача - ОСОБА_2 та факту того, що він може надавати таку допомогу, як вимагає його матір ( ОСОБА_1 ).

По-третє, із заяви відповідача про згоду з позовними вимогами вбачається, що він не заперечує про надання позивачці матеріальної допомоги, що взагалі свідчить про відсутність спору між матір`ю та її сином щодо необхідності надання матеріальної допомоги (стягнення аліментів з сина на утримання непрацездатної матері), тобто відсутні підстави примусового стягнення таких аліментів з сина на утримання його непрацездатної матері, у зв`язку з чим у суду виникає сумнів щодо дійсної необхідності подання даної позовної заяви, з якої вбачається штучність позовних вимог.

Крім того, з наявних матеріалів справи встановлено, що існує дійсний спір відповідача - ОСОБА_2 з його донькою ОСОБА_3 , яка є дитиною-інвалідом із групою інвалідності перша «А» безстроково та потребує постійного стороннього догляду, що документально підтверджено. На даний час спір між відповідачем по даній справі ( ОСОБА_2 ) та його донькою ОСОБА_3 розглядається у судовому порядку.

Також, суду стало відомо, що у позивачки окрім сина ОСОБА_2 (відповідача) є ще молодший син - ОСОБА_4 , який також мешкає у місті Білгород-Дністровському і здійснює догляд за позивачкою.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та аналізуючи діюче законодавство, суд дійшов до висновку про те, що дійсно діюче Сімейне законодавство України передбачає обов`язок утримання повнолітніми дітьми своїх непрацездатних батьків відповідно до наявності дійсних на те підстав, які повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами, які не суперечать діючому законодавству, але у даному випадку при судовому розгляді вказаної справи суд не вбачає таких підстав та взагалі вважає, що такі позовні вимоги не направлені на реальний захист прав та відсутня мета захисту будь-якого охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст. 7, 202-205 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко