ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» травня 2024 року

м. Харків

справа № 638/8764/15-ц

провадження № 22ц/818/1793/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідачка - ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року в складі судді Руднєвої О.О.

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 27 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», яке в подальшому перейменоване в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 800/16/13-1/8-117, до якого вносились зміни додатковою угодою № 1 від 06 липня 2009 року, за умовами якихнадання кредиту буде здійснюватися окремими частинами. Надалі за текстом кожна частина окремо «транш», а у сукупності транші зі сплатою 24% річних за кредитом у сумі 4128,38 грн з кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом до 10 березня 2029 року на умовах, визначених договором.

Зазначив, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, однак відповідачка не виконувала свої зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 10 лютого 2015 року виникла заборгованість в розмірі 11 582,76 грн, з яких сума за кредитом складає 4125,69 грн, сума заборгованості за відсотками 5619,15 грн, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 929,43 грн, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 908,49 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 800/16/13-1/8-117 від 27 березня 2008 року в сумі 11 582,76 грн та судовий збір - 243,60 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором кредиту №800/16/13-1/8-117 від 27 березня 2008 року в сумі 11 582,76 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права. Так, не звернув увагу на те, що вона не була належним чином повідомлена про дату судового засідання, яке було призначене на 05 квітня 2017 року. Вказала що з 08 листопада 2011 року вона має постійне місце проживання в Австрії. Тобто, на час судового розгляду вона перебувала поза межами України та об`єктивно не могла знати про наявний судовий процес та взяти в ньому участь. Вказала, що за розрахунком сплата відсотків за користування коштами повинна була відбутися 10 серпня 2009 року. Вона повинна була сплатити нараховані відсотки у розмірі 93,52 грн. Натомість, вказана сума нарахованих відсотків не була сплачена. Тобто, відбулося порушення пунктів 2.4 та 3.3.5 кредитного договору. Таким чином, з урахуванням пункту 4.5 кредитного договору строк користуваннякредитом сплив 08 листопада 2009 року.

09 листопада 2009 року вона повинна булаповернути заборгованість за кредитним договором. Оскільки у неї відбулося прострочення виконання зобов`язань, то відповідно строк користування кредитом закінчився 08 листопада 2009 року. З цього дня банк втратив своє право на подальше нарахування процентів за користування кредитом, оскільки фактично строк користування кредитом закінчився та позичальниця повинна повернути всю суму заборгованості.Отже, у позивача відсутнє будь-яке право на стягнення з неї процентів за користування кредитними коштами, які нараховані після 08 листопада 2009 року за кредитним договором, а нараховані проценти підлягають списанню. Посилалася на те, що без надання позивачем до суду виписки за банківськимрахунком, як документу первинного бухгалтерського обліку вона позбавлена можливості подати до суду контррозрахунок. Отже, не можна достовірно вважати, що здійснений позивачем розрахунок євірним. При цьому, вона позбавлена можливості здійснити контррозрахунок через відсутність виписки за банківським рахунком.Також, вважала, що оскільки станом на 09 листопада 2009 року вже було достроково припинено строк користуваннякредитом,позивач мав право на звернення до суду з вимогою про стягненнязаборгованості виключно до 09 листопада 2012 року.Зазначила, щовона була позбавлена заявити про пропуск позивачем строкупозовної давності в суді першої інстанції через неналежне повідомлення про розглядсправи в суді.Оскільки позовна заява подана 20 травня 2015 року, позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення заборгованості за тіломкредиту та нарахованими відсотками до 09 листопада 2009 року. Тому, суду слідвідмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши наслідки спливустроку позовної давності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка належним чином не виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь банку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», яке в подальшому перейменоване в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 800/16/13-1/8-117, до якого вносились зміни додатковою угодою № 1 від 06 липня 2009 року, за умовами яких надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами. Надалі за текстом кожна частина окремо «транш», а у сукупності транші зі сплатою 24% річних за кредитом у сумі 4128,38 грн з кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом до 10 березня 2029 року на умовах, визначених договором.

Відповідно до пункту 1.1.3 кредитного договору погашення кожного траншу кредиту здійснюється в сумі наданого траншу кредиту не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем надання траншу кредиту.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строків погашення кредиту та/або сплати процентів, зазначених у пунктах 1.1.1, 1.1.3, 2.4, 3.3.11, 2.4, 2.5 цього договору позичальник сплачує кредитору пеню в національній валюті в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період невиконання зобов`язань за цим договоромвід несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення.

У пункті 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.4, 3.3.5 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (а.с.8-12).

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» направив на дві адреси ОСОБА_2 вимоги щодо виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 800/16/13-1/8-117 від 27 березня 2008 року (а.с.15-14,17-18).

10 вересня 2019 Загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та єдинимакціонером Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк».

Як вбачається з рішення № 5/2019 єдиного акціонера Акціонерного товариства від 15 жовтня 2019 рокузатверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всьогомайна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті,виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року.

Акціонерним товариством«Альфа-Банк`прийнято рішення про зміну свого найменування з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», у зв`язку із чим 30 листопада 2022 року проведено державну реєстрацію змінвідомостей про юридичну особу.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості заявити про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщосправу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду з викликом сторін.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не отримувала з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи, оскільки повідомлення, які направлялися на адресу відповідачки повернулися до суду із відмітками «за місцем обслуговування» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с.29-30,41,45), що не свідчить про відмову відповідачки від одержання повідомлення чи про їх незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

За таких умов, оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою кредитних зобов`язань станом на 10 лютого 2015 року виникла заборгованість в розмірі 11 582,76 грн, з яких сума за кредитом складає 4125,69 грн, сума заборгованості за відсотками 5619,15 грн, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 929,43 грн, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 908,49 грн.

Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір № 800/16/13-1/8-117 від 27 березня 2008 рокумістить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк їх повернення, погашення, розмір відсоткової ставки, відповідальність сторін, вони підписані сторонами, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальниця не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Однак, отримавши від банку кошти в кредит, в порушення умов виконання кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконала, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитом.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

За умовами кредитного договору № 800/16/13-1/8-117 від 27 березня 2008 рокусторони погодили кінцевий термін погашення кредиту 10 березня 2029 року.

Як вбачається з умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості.

Таким чином, строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на підставі договору.

У пункті 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.4, 3.3.5 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 20 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16. Таких висновків, здійснивши тлумачення аналогічних за змістом пунктів договорів кредиту, дійшов Верховний Суд у постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 640/7146/16-ц (провадження № 61-18880св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 523/1507/16-ц (провадження № 61-10534св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 752/7707/15-ц (провадження № 61-12658св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 760/18026/14-ц (провадження № 61-37386св18) та від 12 жовтня 2022 року у справі № 490/4070/17 (провадження № 61-10109св21).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не здійснювала жодних платежів за тілом кредиту та відсотками, хоча за умовами договору перший платіж вона повинна була здійснити до 10 серпня 2009 року, а тому за умовами пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 91 календарний день після дня прострочення виконання зобов`язання, тобто з 09 листопада 2009 року, і саме з цієї дати відповідачка зобов`язана була достроково повернути всю суму заборгованості за кредитним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, оскільки після зміни строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати відсотки та пенюза кредитом, то вимоги позивача про стягнення таких відсотків, а також пені нарахованих після 09 листопада 2009 року, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

В апеляційній скарзі та в заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 вказувала на пропущення позивачем позовної давності та неповідомлення її судом першої інстанції про розгляд справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

Як вбачається із матеріалів справи, 05 квітня 2017 року суд першої інстанції ухвалив заочне рішення у даній справі.

Судова кореспонденція надсилалася відповідачці та до суду першої інстанції повернута з відмітками «за місцем обслуговування» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с.29-30,41,45).

Таким чином, ОСОБА_1 не отримувала з суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, у зв`язку з чим не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачку, що не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення учасників справи про розгляд справи. Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідачки про застосування позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 09 листопада 2009 року, то саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак банк пред`явив позов лише 27 травня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Разом із цим Верховний Суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Виходячи з зазначеного, оскільки після зміни строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати відсотки за кредитом та пені, тому вимоги позивача про стягнення таких відсотків та пені, нарахованих після 09 листопада 2009 року, є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до цих правовідносин.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитом у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачкою, а в частині вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, нарахованих після зміни строку кредитування, за безпідставністю.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 183/1452/15 (провадження № 61-33551св18), від 01 лютого 2023 року у справі № 183/3783/15-ц (провадження № 61-3787св22).

За таких обставин заочне рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 292,32 грн підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 292,32 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 травня 2024 року.