ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 522/4905/19

провадження № 61-17183св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,

відповідачі: державний реєстратор Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, знесення самочинно збудованого об`єкта та приведення земельної ділянки до попереднього стану

за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (далі - Управління ДАБК) звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення, індексний номер 35813414, прийняте державним реєстратором Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О. В. 22 червня 2017 року щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 119,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М. С. та зареєстрований в реєстрі за номером 881, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо відчуження 1/2 частини житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М. С. та зареєстрований в реєстрі за номером 883, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо відчуження 1/2 частини житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 ; знести самочинно збудований будинок загальною площею 480,5 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 за рахунок ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 привести земельну ділянку загальною площею 407 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління ДАБК посилався на те, що державний реєстратор Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровий О. В. 22 червня 2017 року прийняв рішення про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 119,9 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 .

На думку прокурора, таке рішення було прийняте всупереч частині третій статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктам 42, 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, через відсутність зареєстрованого за ОСОБА_1 речового права (права власності чи користування) на земельну ділянку на якій розташована відповідна будівля.

Крім того, первісна реєстрація права власності за ОСОБА_1 проводилась за відсутності документів, що підтверджують прийняття об`єкта до експлуатації, у зв`язку з чим є підстави стверджувати, що спірну реєстрацію проведено щодо самочинно збудованого об`єкта, без відповідного дозволу на будівництво і належним чином затвердженого проекту та за відсутності права власності чи користування земельною ділянкою, яка забудовувалась.

У подальшому на підставі договорів купівлі-продажу від 27 жовтня 2017 року житловий будинок по 1/2 частині був відчужений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Оскільки право власності на спірний самочинно збудований об`єкт нерухомості ОСОБА_1 набув усупереч вимогам законодавства, тому договори купівлі-продажу від 27 жовтня 2017 року підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

У подальшому Управління ДАБК зареєструвало подані ОСОБА_2 повідомлення про початок виконання будівельних робіт, і він провів реконструкцію об`єкт нерухомості.

Водночас у зв`язку з унесенням замовником у повідомлення та декларацію завідомо недостовірної інформації, повідомлення і декларація були скасовані наказом № 01-13/391 ДАБК та наказом № 01-13/392 ДАБК. У зв`язку з цим прокурор просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 02 жовтня 2019 року позов задовольнив. Визнав незаконним та скасував рішення, індексний номер 35813414, прийняте державним реєстратором Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскровим О. В. 22 червня 2017 року щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 119,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнав недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М. С. та зареєстрований в реєстрі за номером 881, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відчуження 1/2 частини житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 . Визнав недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М. С. та зареєстрований в реєстрі за номером 883, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відчуження 1/2 частини житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 . Зобов`язав знести самочинно збудований будинок загальною площею 480,5 кв. м, який розташований в АДРЕСА_1 , за рахунок ОСОБА_2 . Зобов`язав ОСОБА_2 привести земельну ділянку загальною площею 407,00 кв. м, розташовану в АДРЕСА_1 , до попереднього стану. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки дозвільний документ на проведення ОСОБА_2 робіт з реконструкції спірної будівлі скасований, а роботи проведені за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, тобто таке будівництво є самочинним. З огляду на це самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню, а земельна ділянка, на якій він збудований, приведенню до попереднього стану. Оскільки оскаржуване рішення державного реєстратора прийняте за відсутності документів, які підтверджували б право власності чи користування ОСОБА_1 на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт будівництва, а також документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, суд вважав, що це рішення підлягає скасуванню, а договори купівлі-продажу часток будинку - визнанню недійсними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Одеський апеляційний суд постановою від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанову апеляційний суд мотивував неврахуванням місцевим судом того, що земельна ділянка на АДРЕСА_2 , перебувала у постійному користуванні родини ОСОБА_3 на законних підставах з 1953 року, і вони отримали право постійного користування цією земельною ділянкою із відповідними правомочностями щодо володіння нею. Житловий будинок загальною площею 119,9 кв. м побудований до 05 серпня 1992 року, а тому він не є самочинним будівництвом. З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що державний реєстратор прийняв законне рішення щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 119,9 кв. м.

Оскільки на час укладення договорів купівлі-продажу земельна ділянка на законних підставах перебувала у постійному користуванні ОСОБА_1 , відповідно, таке право користування земельною ділянкою, на якій розміщений житловий будинок, перейшло до ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, у задоволенні якої суд апеляційної інстанції відмовив через її необґрунтованість.

Висновок місцевого суду про необхідність знесення самочинно збудованого будинку загальною площею 480,5 кв. м за рахунок ОСОБА_2 , є безпідставним, оскільки факт самочинності такого будівництва, прокурор обґрунтовував відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що не знайшло свого підтвердження в процесі розгляду справи.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У грудні 2023 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційний судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 441/1625/15-а, від 13 серпня 2020 року у справі № 344/9283/16-а, від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17, від 24 липня 2019 року у справі № 910/10932/17.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду про те, що земельна ділянка на АДРЕСА_2 перебувала у постійному користуванні родини ОСОБА_3 на законних підставах з 1953 року, і вони отримали право постійного користування такою земельною ділянкою з відповідними правом володіння нею. Суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи немає будь-яких доказів, які свідчили б про тотожність земельної ділянки, на якій розташовано спірний житловий будинок, і земельної ділянки, яка належала колгоспу ім. «51-ї Перекопської Дивізії», та доказів, які свідчили б про те, що вказана земельна ділянка знаходилась у постійному користуванні родини ОСОБА_3 на законних підставах з 1953 року. Крім того, немає доказів на підтвердження того факту, що саме ОСОБА_1 був членом двора (господарства).

Водночас місцевий суд правильно встановив, що рішення Одеської міської ради або органу, який діяв до 1991 року, про передання земельної ділянки, належної до земельних ділянок комунальної власності, у власність чи в користування (оренду) будь-яким фізичним або юридичним особам не видавались, тому немає й підстав для переходу відповідного права власності чи користування (оренди) такою земельною ділянкою до власника зазначеного нерухомого майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також суд першої інстанції встановив, що відповідачі не надали доказів первинного надання органами влади земельної ділянки за вказаною адресою будь-кому під забудову до 1992 року (у радянські часи), і вказаний факт не спростовав суд апеляційної інстанції.

Крім цього, суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що для державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірний житловий будинок було достатнім подання технічного паспорта і документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Також апеляційний суд всупереч нормам процесуального закону прийняв нові докази, подані ОСОБА_1 , без відповідного клопотання про їх долучення та без з`ясування поважності причин їх неподання в суді першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

16 лютого 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що з наданих представником ОСОБА_1 архівних матеріалів видно, що Народний суд 4-ї дільниці Кагановичьського району м. Одеси у 1949 році розглядав справу № 88 за позовом колгоспу імені «51-і Перекопської Дивізії» про встановлення факту володіння домоволодінням на правах власності.

З рішення Народного суду 4-ї дільниці Кагановичьського району м. Одеси від 25 січня 1949 року відомо, що домоволодіння, розташоване на АДРЕСА_3 , в 1930 році було вилучено у Кушніра в порядку розкулачування та передано колгоспу імені «51-і Перекопської Дивізії», за яке колгосп сплатив відповідну суму в дохід держави і відтоді використовує та обліковує на балансі як неподільний фонд. Документи на право володіння були спалені під час окупації німцями м. Одеси.

У резолютивній частині вказаного судового рішення визнано факт володіння домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 , на правах власності за колгоспом імені «51-ї Перекопської Дивізії».

Згідно з рішенням об`єднаних загальноколгоспних зборів колгоспників колгоспу імені «51-ї Перекопської Дивізії» та колгоспу імені «Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси» від 28 лютого 1958 року ці колгоспи були об`єднані в один колгосп, якому було присвоєно назву колгосп імені «Карла Лібкнехта».

10 листопада 1961 року між колгоспом імені «Карла Лібкнехта» в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, предметом якого став продаж 1/9 частки цілого домоволодіння на Садовому пров. під номером першим (колишній номер один/три) в м. Одесі. Ця 1/9 частина домоволодіння належить продавцеві на підставі рішення Народного суду 4-ї дільниці Кагановичьського району м. Одеси від 25 січня 1949 року та довідки міжміського бюро технічної інвентаризації від 10/9-61 року № 938.

Згідно з технічною документацією схеми земельної ділянки та розташованих на ній будівель (споруд), земельна ділянка має площу 908,2 кв. м, під забудовою рахується 218,83 кв. м.

Виконавчий комітет Приморської районної ради народних депутатів прийняв рішення від 03 березня 1995 року № 130 «Про індивідуальну забудову в районі». Цим рішенням розглядалось питання про звернення колгоспу ім. «51 Перекопської дивізії» (на час прийняття рішення - КСП «Нива») щодо перерозподілу часток домоволодіння та будинку АДРЕСА_1 . Вирішено, що будинок АДРЕСА_2 необхідно рахувати як ціле єдине домоволодіння із загальною площею 43,17 кв. м за КСП «Нива».

12 травня 1995 року між КСП «Нива» і ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу, з якого відомо, що покупець придбав будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 43,17 кв. м, розташований на земельній ділянці 264,0 кв. м. Договір посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої одеської державної нотаріальної контори Столовою Т. В. та зареєстрований в ОМБТІ.

Таким чином, після продажу ОСОБА_6 земельна ділянка зменшилась до 644,2 кв. м, на якій залишились об`єкти нерухомості відповідно до схеми 1961 року. ОСОБА_6 записаний в домовій книзі як особа, зареєстрована за цією адресою.

18 січня 1996 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_8 житловий будинок № 3, який складається з літри «А» , загальною площею 43,7 кв. м, на земельній ділянці 264,00 кв. м. Цей договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. та зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН».

15 січня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , у якому на схемі відображена земельна ділянка, загальна площа якої під будинком -407,0 кв. м, під господарськими спорудами - 264,0 кв. м, під двором - 181,0 кв. м.

У вказаному технічному паспорті визначено, що літ. «а1», «а2», «а3», «а5», сарай літ. «Б», «Г», «Д», «З», сарай-вбиральня літ. «В», літня кухня літ. «Е» були побудовані до 05 серпня 1992 року, а тому відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 10 липня 2001 року № 582/5773, не належать до самочинного будівництва. Літ «Ж» вбиральня-душ - тимчасова будівля не є самочинною. В розділі характеристика будинку, господарських будівель та споруд вказано, що житловий будинок літ. «А» побудований у 1953 році.

Державний реєстратор Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскровий О. В. 22 червня 2017 року прийняв рішення, індексний номер 35813414 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 119,9 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , оскільки на час реєстрації вже існував будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_8 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 22 червня 2017 року відомо, що підставою для прийняття рішення державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 119,9 кв. м на АДРЕСА_1 , стали: технічний паспорт, серія та номер б/н, виданий 14 червня 2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Архекспертбуд» з відміткою про будівництво спірного об`єкта нерухомості до 05 серпня 1992 року та довідка від 26 листопада 2015 року серія та номер б/н, видана Органом самоорганізації населення комітет мікрорайону «Приморський» в м. Одесі.

На підставі двох договорів купівлі-продажу від 27 жовтня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М. С. та зареєстрованих в реєстрі за номерами 881 і 883, житловий будинок на АДРЕСА_1 по 1/2 частині був відчужений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

З технічних паспортів, виготовлених Товариством з обмеженою відповідальністю «Архекспертбуд» 14 червня 2017 року та Приватним підприємством «Укрелтранс» 05 грудня 2017 року відомо, що площа земельної ділянки, що зайнята будинком, зареєстрованим за ОСОБА_1 та в подальшому відчуженим ОСОБА_2 , становить 407,0 кв. м.

Управління ДАБК зареєструвало подані ОСОБА_2 повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 17 травня 2018 року № 73 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 19 листопада 2018 року № ОД 53 щодо реконструкції житлового будинку, який розташований на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 провів реконструкцію з частковим демонтажем існуючої конструкції житлового будинку літ. «А» та сараю літ. «Б» без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з надбудовою другого поверху і мансарди. В результаті реконструкції площа зазначеного об`єкта збільшилась до 480,2 кв. м.

У подальшому вказані повідомлення та декларація були скасовані наказами № 01-13/391 ДАБК та № 01-13/392 ДАБК.

З довідки Органу самоорганізації населення комітет мікрорайону «Приморський» в м. Одесі від 28 вересня 2023 року № 1 відомо, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 були зареєстровані та проживали в будинку АДРЕСА_1 з 1952 року до 2017 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

У цій справі прокурор звернувся з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, знесення самочинно збудованого об`єкта та приведення земельної ділянки до попереднього стану.

Підставою для звернення до суду прокурор зазначав здійснення незаконної реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 та подальшу його реконструкцію ОСОБА_2 на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, чим порушено право Одеської міської ради, як власника земельної ділянки та єдиного органу, на який покладено повноваження щодо розпорядження земельними ділянками у межах населеного пункту.

Щодо вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою».

У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21), на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, суди попередніх інстанцій не врахували, що зазначені вимоги не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вирішення вимоги про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) та від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5276св21).

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на зазначене, неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, не звернули уваги на те, що обраний спосіб захисту порушеного права у вигляді вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу є неефективним.

Таким чином, оскаржувана постанова в частині вирішення вказаних вимог підлягає зміні в частині підстав відмови у задоволенні цих вимог.

Щодо вимог про знесення самочинно збудованого об`єкта та приведення земельної ділянки до попереднього стану

Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 викладено правовий висновок про те, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) у подібних правовідносинах зазначено, що «належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови…».

У цій справі апеляційний суд встановив, що земельна ділянка на АДРЕСА_2 перебувала у постійному користуванні родини Коломійчуків на законних підставах з 1953 року, і вони отримали право постійного користування цією земельною ділянкою.

Житловий будинок загальною площею 119,9 кв. м побудований до 05 серпня 1992 року, а тому він не є самочинним будівництвом.

ОСОБА_2 (маючи на той час відповідні дозволи) провів реконструкцію з частковим демонтажем існуючої конструкції житлового будинку без зміни геометричних розмірів фундаментів в плані з надбудовою другого поверху та мансарди.

З огляду на те, що в спірному випадку мала місце реконструкція будинку, який був споруджений до 1992 року, а прокурор не надав доказів того, що використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та доказів неможливості перебудови об`єкта нерухомості чи відмови від здійснення такої перебудови, апеляційний суд, врахувавши пропорційність втручання у право власності відповідача, в цілому дійшов правильного висновку про відмову в задоволені вимог позову про знесення самочинно збудованого об`єкта та приведення земельної ділянки до попереднього стану.

Таким чином, постанова апеляційного суду в частині вирішення зазначених вимог підлягає залишенню без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

Щодо суб`єктного складу

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24), від 26 лютого 2020 року у справі № 287/167/18-ц (пункт 52)).

У справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного реєстратора при реалізації ним відповідних функцій, якщо позовні вимоги спрямовані на захист приватного (майнового) права, заснованого на нормах цивільного законодавства, реєстратор має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Отже, державний реєстратор Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров О. В. не може бути відповідачем у справі.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд не звернув належної уваги на суб`єктний склад учасників цієї справи, чим порушив норми процесуального права.

З огляду на наведене в цілому правильним є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову, однак мотиви відмови слід викласти в редакції цієї постанови.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене оскаржувану постанову в частині вирішення вимог позову про знесення самочинно збудованого об`єкта та приведення земельної ділянки до попереднього стану слід залишити без змін, а в частині вирішення іншої частини вимог - змінити з урахування висновків, викладених в цій постанові.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року в частині вирішення вимог позову про знесення самочинно збудованого об`єкта та приведення земельної ділянки до попереднього стану залишити без змін.

Постанову Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року в частині вирішення вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу і вимог заявлених до державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов