Дата документу 23.04.2024 Справа № 333/2527/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/808/24 Головуючий у 1-й інстанції: Михайлова А.В.
Є.У.№ 333/2527/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури про стягнення з держави за рахунок коштів державного бюджету України грошові кошти у розмірі 1 635 153,85 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Зазначав, що 30.10.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №0000353 за ч.1 ст.367 КК України, 07.10.2016 йому повідомлено про підозру. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 накладено арешт на його майно квартиру АДРЕСА_1 . Ухвалою слідчого судді цього ж суду від 25.11.2016 відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 06.12.2016 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000353, складено обвинувальний акт за ч.1 ст.367 КК України та 08.12.2016 направлено для розгляду до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2020 (справа №331/549/18) його визнано невинуватим у висунутому обвинуваченні за ч.1 ст.367 КК України та виправдано за недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України; запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та арешт майна, накладені ухвалами слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2016 (справа №335/12243/16-к) та 22.11.2016 (справа №335/12718/16-к) скасовано.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.11.2020 набрав законної сили 31.01.2022.

Отже, позивач перебував під слідством та судом із 07.10.2016 по 31.01.2022, що становить 63 місяці та 25 днів.

Вказаними діями позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у приниженні його честі та гідності, втрати соціального статусу, погіршення психологічного стану. Довготривале перебування під слідством і судом призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, вимагало від нього додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя, що завдало йому значної моральної шкоди, яка відповідно до положень чинного законодавства підлягає відшкодуванню. Він зазнав сильної психологічної травми, перебуває у депресивному стані, у нього суттєво погіршилися відносини із родиною та оточуючими, а тому компенсація моральної шкоди може бути у більшому розмірі, аніж гарантований Законом мінімальний розмір, з огляду на характер, тривалість та глибину моральних страждань, підрив довіри в майбутньому до правоохоронних органів, і неможливість відчувати себе захищеним у державі.

Згідно уточненого розрахунку розмір мінімальної моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, визнання підозрюваним та обвинуваченим, тобто перебування під слідством та судом за період з 07.10.2016 по 31.01.2022, становить 427 503, 22 грн. Розмір мінімальної моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного застосування міри запобіжного заходу, покладення пов`язаних із цим обмежень, в т.ч. свободи вільного пересування, обрання місця проживання, тощо за період з 25.11.2016 по 31.01.2022, тобто 62 місяці 7 днів становить 416 963,33 грн. Розмір мінімальної моральної шкоди, завданої внаслідок накладення арешту на майно, а саме позбавлення можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним майном за період з 22.11.2016 по 31.01.2022, тобто 62 місяці 10 днів становить 417 633,33грн.

Розмір відшкодування майнової шкоди, завданої йому внаслідок звільнення з роботи, тобто втрати заробітку за період з 03.08.2019 по 31.01.2022, а саме: 29 місяців 29 днів становить 37 3053,97грн.

Отже, загальна сума відшкодування моральної та майнової шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 1 635 153,85грн, яку він просив суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя 05 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 452 270 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю, та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. На думку скаржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, визначаючи розмір шкоди, оскільки за кожну із незаконних процесуальних дій органів слідства та прокуратури особа може вимагати відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №610/3221/19-ц).

Головне управління Національної поліції в Запорізькій області також подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю, та постановити нове, про відмову у задоволенні позову. Апелянт вважає, що позов не доведений, а відтак відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Запорізька обласна прокуратура вказала на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміненню в частині розміру моральної шкоди, адже Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1 600 грн. Отже, сума для відшкодування мала обчислюватися із розрахунку 1 600 грн. за кожний місяць перебування під судом і слідством і становить 101 920 грн. відповідно.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 , представників відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню.

Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам Закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Встановлено, що 30.10.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №0000353 за ч. 1 ст. 367 КК України. По вказаному кримінальному провадженні 07.10.2016 відносно ОСОБА_1 винесено повідомлення про підозру.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22.11.2016 по справі №335/12718/16-к задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ Національної поліції в Запорізькій області Кревенко Є.М., погоджене прокурором відділу прокуратури Запорізької області Яцентюк З.В, і накладено арешт на майно позивача квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2016 по справі №335/12243/16-к задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ Національної поліції в Запорізькій області Кревенко Є.М., погоджене прокурором відділу прокуратури Запорізької області Яцентюк З.В., і застосовано відносно позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

06.12.2016 відносно позивача у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000353, складено обвинувальний акт за ч. 1 ст. 367 КК України та 08.12.2016 прокуратурою Запорізької області за вих. №04/2/4-1757-14 направлено для розгляду до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Таким чином, позивач обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.11.2020 (справа №331/549/18) ОСОБА_1 визнано невинуватим у висунутому обвинуваченні за ч.1 ст.367 КК України та виправдано за недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України; запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та арешт майна накладені ухвалами слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2016 (справа №335/12243/16-к) та 22.11.2016 (справа №335/12718/16-к) скасовано.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31.01.2022 апеляційну скаргу прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури Яцентюк З.В. залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.11.2020 без змін.

Отже, позивач перебував під слідством та судом з 07.10.2016 по 31.01.2022, що становить 63 місяці та 25 днів.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспореній відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Так, статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина перша ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

У статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Отже, внаслідок, зокрема, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17.07.1997 року Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи № № 2, 4, 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Відповідно до п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення п. 5 ст. 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованому йому злочині, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного накладення арешту на майно, обрання відносно нього запобіжного заходу, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвело порушення нормальних життєвих зав`язків.

Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини. Зазнав сильної психологічної травми, що викликало депресію. Також моральні страждання виразились у тому, що він не міг добитись справедливості та винесення законного рішення суду.

Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 0212.2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/2373 1/15-ц (провадження № 14-298цс 18) зроблено висновок, що «...моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості...».

Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цсІ9), у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03.03.2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 7 100 грн.

Частиною п`ятою ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Визначаючи період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода за час перебування позивача під слідством та суд виходить з того, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 07.10.2016 по 31.01.2022, що становить 63 місяці та 21 день.

Установивши, що позивач перебував під слідством і судом 63 місяці і 21 день, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь останнього становить 452 270 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що визначений судом розмір відшкодування не компенсує в повній мірі завдані йому моральні страждання, є необґрунтованими. Належних і допустимих доказів на підтвердження розміру шкоди, заявленого до стягнення, матеріали справи не містять. Діючим законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди за кожну із процесуальних дій у кримінальному провадженні. Період перебування майна позивача під арештом і період дії запобіжного заходу увійшли у загальний період перебування останнього під слідством і судом.

Допущена судом першої інстанції у третьому абзаці 12 сторінки судового рішення може бути усунена у спосіб, передбачений ст.269 ЦПК України.

Судом першої інстанції обґрунтовано залишені без задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, трудовий договір з позивачем був розірваний на підставі ст.38 КЗпП України за заявою працівника про звільнення за власним бажанням, відтак доводи позивача про втрату ним заробітку з підстав незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності є неспроможними.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд обґрунтовано виходив із того, що заявлений розмір відшкодування в сумі 1635153,85 грн. грн. є завищеним, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між противоправними діями правоохоронних органів та погіршенням сімейних відносин, звільненням позивача і відсутністю його офіційного працевлаштування протягом тривалого періоду.

По справі відсутні докази на підтвердження моральної шкоди, завданої внаслідок накладення арешту на майно позивача, оскільки матеріали справи не містять підтвердження втрати майна або його пошкодження, також відсутні докази на підтвердження бажання позивача розпорядитися арештованим майном.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, адже матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження вказаних висновків суду першої інстанції.

Розрахунок шкоди, яка була завдана ОСОБА_1 здійснювався судом із врахуванням кількості днів та місяців, які позивач перебував під слідством та судом та встановленого розміру мінімальної заробітної плати Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024 року.

Доводи прокуратури про те, що розмір відшкодування має визначатися із суми 1600 грн., яка визначена Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік» є також неспроможними.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Зміни до ст.13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом «Про Державний бюджет України».

Розрахункова величина у розмірі 1 600 грн. не може бути застосована до спірних правовідносин. В даному випадку діє «Формула Радбруха»: несправедливий закон має поступатися справедливості, «над законному праву», якщо розбіжність між позитивним законом і справедливістю сягнула нестерпного виміру (Велика Палата Верховного Суду, постанова від 24.11.2020, провадження №9901/60/19. Вказана позиція спрямована на покращення становища людини, яка незаконно перебувала під слідством і судом, адже за встановленою у державі практикою розмір мінімальної заробітної плати щороку збільшується, а не зменшується.

Отже доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та Запорізької обласної прокуратури є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги ГУНП в Запорізькій області щодо відсутності підстав для задоволення позову, є неспроможними.

Частиною 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

Клопотань від учасників справи про призначення судової експертизи для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди, її розміру не надходило.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 1 частили першої статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), оскільки щодо позивача постановлено виправдувальний вирок.

Закон № 266/94-ВР передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Аналіз викладеного свідчить про те, що ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції дійшов до законних та обґрунтованих висновків, тому у відповідності до норм статей 374,375 ЦПК України, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, адже їх доводи не знайшли свого підтвердження, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю. Бєлка

Г.С.Подліянова