провадження 2/201/572/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік Ірина Леонідівна про визнання протиправними дії державного реєстратора, скасування рішення про державну реєстрацію речового права, скасування державної реєстрації речового права приватної власності на нерухоме майно і припинення права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 вересня 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправними дії державного реєстратора, скасування рішення про державну реєстрацію речового права, скасування державної реєстрації речового права приватної власності на нерухоме майно і припинення права власності на квартиру, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 39859319 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 22 грудня 2020 року приватним НДМНО ОСОБА_3 , за реєстром № 1152. 02 липня 2021 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав у власність 37 200.00 доларів, що еквівалентно 1 018 688.00 грн., строком на 6 місяців, а саме до 02 січня 2022 року включно. Відповідно до п. 2 Договору позики від 02 липня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 37 200.00 доларів США по 02 січня 2022 року відповідно до затвердженого ними графіку (щомісяця по 1 200 доларів США, грудень - до 02 січня 2022 року включно 31 200 доларів США. Згідно Договору від 15 вересня 2021 року про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за номером в реєстрі 1394, позичальник отримав у власність 49 900.00 доларів США, що еквівалентно 1 329 146.00 грн., строком на 11 місяців, а саме до 02 червня 2022 року включно.

Відповідно до п. 2 Договору позики в редакції договору про внесення змін та доповнень від 15 вересня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 49 900 доларів США по 02 червня 2022 року відповідно до затвердженого ними графіку.

Згідно Договору від 09 грудня 2021 року про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за № в реєстрі 1743, позичальник отримав у власність 62 700.00 доларів США, що еквівалентно 1 706 487.00 грн., строком на 11 місяців, а саме до 02 червня 2022 року включно. Відповідно до п. 2 Договору позики в редакції договору про внесення змін та доповнень від 09 грудня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 62 700 доларів США по 02 червня 2022 року знову відповідно до узгодженого і затвердженого сторонами графіку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки від 02 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за номером в реєстрі 976. Відповідно до п. 1 Договору іпотеки предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 . Опис об`єкта: 1,6 - коридор, 2 - кладова, 4, 5, 9 - житлові кімнати, 7 - ванна, 8 - туалет, І - лоджія, загальною площею 65.4 кв. м. та житловою площею 38.6 кв. м..

15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого 02 липня 2021 року, ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстром № 976. 09 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого 02 липня 2021 року, Стаднік І.Л., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстром № 976.

За даними із інформаційної довідки № 347554480 від 21 вересня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта вбачається, що 01 вересня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 69148243 від 05 вересня 2023 року щодо реєстрації права власності на квартиру загальною площею 65.4 кв. м., житлова площа 38.6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ..

Позивачу не було відомо про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за Іпотекодержателем. Про дану обставину позивач дізнався лише після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2023 року. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Отже, позивач вважає, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 була проведена реєстратором (приватний нотаріус) без відповідних підстав та всупереч вимогам законодавства, чим порушені його права. Відповідач звернув стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, не дотримавшись процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, без належного повідомлення позичальника (іпотекодавця) про дострокове погашення заборгованості та звернення стягнення на майно, а також нотаріус прийняв рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 без належних на це правових підстав та з порушенням вимог законодавства. Частина боргу вже була погашена до звернення стягнення на предмет іпотеки, отже сума боргу не була правильно визначена.

Позивач вказує на те, що фактично про такий спосіб реєстрації права власності, договір він не знав. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав застосуванням наслідків скасування реєстрації і недійсності правочину. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та реєстрації і укладання договору, придбання ним в такий спосіб майна, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача та реєстратора по укладанню та виконанню вказаної реєстрації, договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права та визнати протиправними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. щодо проведення 01 вересня 2023 року державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 65.4 кв. м., житлова площа 38.6 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса від 01 вересня 2023 року № 69148243 про державну реєстрацію права власності за відповідачем на цю квартиру, скасувати державну реєстрацію речового права приватної власності ОСОБА_2 на вказаний об`єкт нерухомого майна: спірну квартиру та припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на вказану квартиру і стягнути з відповідача судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в своєму відзиві на позов та його представник в ході судового засідання не погодилися з позовними вимогами, вказали на його необгрунтованість та безпідставність, придбання спірної квартири відповідачем відбулося в законний спосіб з нотаріальним посвідченням правочину, дії по укладанню правочину були правомірними, все оформлено відповідно закону відповідачем і нотаріусом, реєстратором зроблено було вірно з перевіркою відповідних даних документів і реєстрів, нічиїх прав не порушував і будь-якої шкоди не завдавав. Просили врахувати їх позицію і в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, не заперечували проти слухання справи за їх відсутності. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що згідно позиції сторін та наданих позивачем і відповідачем, третьою особою документів слідує, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 39859319 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 22 грудня 2020 року приватним НДМНО ОСОБА_3 , за реєстром №1152.

02 липня 2021 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав у власність 37 200.00 доларів, що еквівалентно 1 018 688.00 грн., строком на 6 місяців, а саме до 02 січня 2022 року включно. Відповідно до п. 2 Договору позики від 02 липня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 37 200.00 доларів США по 02 січня 2022 року наступним чином: - до 02 серпня 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 вересня 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 жовтня 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 листопада 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 грудня 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 січня 2022 року включно 31 200.00 доларів США.

Згідно Договору від 15 вересня 2021 року про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за номером в реєстрі 1394, позичальник отримав у власність 49 900.00 доларів США, що еквівалентно 1 329 146.00 грн., строком на 11 місяців, а саме до 02 червня 2022 року включно.

Відповідно до п. 2 Договору позики в редакції договору про внесення змін та доповнень від 15 вересня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 49 900 доларів США по 02 червня 2022 року наступним чином: - до 02 серпня 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 вересня 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 жовтня 2021 року включно 1 300.00 доларів США, - до 02 листопада 2021 року включно 1 400.00 доларів США, - до 02 грудня 2021 року включно 1 400.00 доларів США, - до 02 січня 2022 року включно 1 400.00 доларів США, - до 02 лютого 2022 року включно 1 400.00 доларів США, - до 02 березня 2022 року включно 1 400.00 доларів США, - до 02 квітня 2022 року включно 1 400.00 доларів США, - до 02 травня 2022 року включно 1 400.00 доларів США, - до 02 червня 2022 року включно 36 400 доларів США.

Згідно Договору від 09 грудня 2021 року про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за № в реєстрі 1743, позичальник отримав у власність 62 700.00 доларів США, що еквівалентно 1 706 487.00 грн., строком на 11 місяців, а саме до 02 червня 2022 року включно. Відповідно до п. 2 Договору позики в редакції договору про внесення змін та доповнень від 09 грудня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 62 700 доларів США по 02 червня 2022 року наступним чином: - до 02 серпня 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 вересня 2021 року включно 1 200.00 доларів США, - до 02 жовтня 2021 року включно 1 300,00 доларів США, - до 02 листопада 2021 року включно 1 400.00 доларів США, - до 02 грудня 2021 року включно 1 800.00 доларів США, - до 02 січня 2022 року включно 1 800.00 доларів США, - до 02 лютого 2022 року включно 1 800.00 доларів США, - до 02 березня 2022 року включно 1 800.00 доларів США, - до 02 квітня 2022 року включно 1 800.00 доларів США, - до 02 травня 2022 року включно 1 800.00 доларів США, - до 02 червня 2022 року включно 46 800 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки від 02 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за номером в реєстрі 976. Відповідно до п. 1 Договору іпотеки предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 . Опис об`єкта: 1,6 - коридор, 2 - кладова, 4, 5, 9 - житлові кімнати, 7 - ванна, 8 - туалет, І - лоджія, загальною площею 65.4 кв. м. та житловою площею 38.6 кв. м.

15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого 02 липня 2021 року, ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за

реєстром № 976. 09 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого 02 липня 2021 року, Стаднік І.Л., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстром № 976.

За даними із інформаційної довідки № 347554480 від 21 вересня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта вбачається, що 01 вересня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 69148243 від 05 вересня 2023 року щодо реєстрації права власності на квартиру загальною площею 65.4 кв. м., житлова площа 38.6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ..

Позивачу, як він стверджує, не було відомо про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за Іпотекодержателем. Про дану обставину позивач дізнався лише після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2023 року, хоча частину боргу погасив до цього. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Отже, позивач вважає, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 була проведена реєстратором (приватний нотаріус) без відповідних підстав та всупереч вимогам законодавства, чим порушені його права. Відповідач звернув стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, не дотримавшись процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та не встановивши правильно точної суми боргу, а саме, без належного повідомлення позичальника (іпотекодавця) про дострокове погашення заборгованості та звернення стягнення на майно, а також нотаріус прийняв рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 без належних на це правових підстав та з порушенням вимог законодавства.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Тобто ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання особою відповідного відшкодування. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав застосуванням наслідків скасування реєстрації, визнання дій неправомірними і припинення права власності, недійсності правочину. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та реєстрації і укладання договору, придбання ним в такий спосіб майна, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача та реєстратора по укладанню та виконанню вказаної реєстрації, договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права та задовольнити позов.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Пунктом 6 статті 3 ЦК України, до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

З огляду на наведене суд дійшов переконання про обґрунтованість позовних вимог, адже позивачем належними, допустимим та достатніми доказами за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом» доведено, що спірний правочин було вчинено внаслідок недобросовісної поведінки відповідача з метою уникнення згоди позивача, заволодіння майном останнього.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного суду від 06 квітня 2021 року у справі № 607/21745/18 (провадження № 61-3017св20).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основу доктрини покладено принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право власності) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України).

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 39859319 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 22 грудня 2020 року приватним НДМНО ОСОБА_3 , за реєстром № 1152.

02 липня 2021 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав у власність 37 200.00 доларів, що еквівалентно 1 018 688.00 грн., строком на 6 місяців, а саме до 02 січня 2022 року включно. Відповідно до п. 2 Договору позики від 02 липня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 37 200.00 доларів США по 02 січня 2022 року відповідно до затвердженого ними графіку (щомісяця по 1 200 доларів США, грудень - до 02 січня 2022 року включно 31 200 доларів США. Згідно Договору від 15 вересня 2021 року про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за номером в реєстрі 1394, позичальник отримав у власність 49 900.00 доларів США, що еквівалентно 1 329 146.00 грн., строком на 11 місяців, а саме до 02 червня 2022 року включно.

Відповідно до п. 2 Договору позики в редакції договору про внесення змін та доповнень від 15 вересня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 49 900 доларів США по 02 червня 2022 року відповідно до затвердженого ними графіку.

Згідно Договору від 09 грудня 2021 року про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за № в реєстрі 1743, позичальник отримав у власність 62 700.00 доларів США, що еквівалентно 1 706 487.00 грн., строком на 11 місяців, а саме до 02 червня 2022 року включно. Відповідно до п. 2 Договору позики в редакції договору про внесення змін та доповнень від 09 грудня 2021 року позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 62 700 доларів США по 02 червня 2022 року знову відповідно до узгодженого і затвердженого сторонами графіку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки від 02 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. за номером в реєстрі 976. Відповідно до п. 1 Договору іпотеки предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 . Опис об`єкта: 1,6 - коридор, 2 - кладова, 4, 5, 9 - житлові кімнати, 7 - ванна, 8 - туалет, І - лоджія, загальною площею 65.4 кв. м. та житловою площею 38.6 кв. м..

15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого 02 липня 2021 року, ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстром № 976. 09 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого 02 липня 2021 року, Стаднік І.Л., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстром № 976.

За даними із інформаційної довідки № 347554480 від 21 вересня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта вбачається, що 01 вересня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 69148243 від 05 вересня 2023 року щодо реєстрації права власності на квартиру загальною площею 65.4 кв. м., житлова площа 38.6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ..

Позивачу не було відомо про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за Іпотекодержателем. Про дану обставину позивач дізнався лише після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2023 року. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Отже, позивач вважає, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 була проведена реєстратором (приватний нотаріус) без відповідних підстав та всупереч вимогам законодавства, чим порушені його права. Відповідач звернув стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, не дотримавшись процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, без належного повідомлення позичальника (іпотекодавця) про дострокове погашення заборгованості та звернення стягнення на майно, а також нотаріус прийняв рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 без належних на це правових підстав та з порушенням вимог законодавства.

Позивач вказує на те, що фактично про такий спосіб реєстрації права власності, договір він не знав. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав застосуванням наслідків скасування реєстрації і власності відповідача, недійсності правочину. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та реєстрації і набуття права власності, придбання ним в такий спосіб майна, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, зобов`язання повинно бути законним і справедливим.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню і з наступних підстав.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ацесорний позов).

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 334 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на, аналогічні товари роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 638/20682/15 (провадження № 61-12310св20) вказано, що: «презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання, і має бути направлений на встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Судом встановлено, що дійсно позивачу не було відомо про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за Іпотекодержателем. Про дану обставину позивач дізнався лише після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2023 року. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже, реєстрація права власності за ОСОБА_2 була проведена реєстратором (приватний нотаріус) без відповідних підстав та всупереч вимогам законодавства, чим порушені його права: відповідач звернув стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, не дотримавшись процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, без належного повідомлення позичальника (іпотекодавця) про дострокове погашення заборгованості та звернення стягнення на майно, а також нотаріус прийняв рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 без належних на це правових підстав та з порушенням вимог законодавства, не встановивши точну суму боргу з огляду і на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на

день виникнення спірних правовідносин, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону).

Згідно з ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і

іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-

якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38

цього Закону.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель

може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на

предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин, згідно з частиною другою статті 18, який перелік документів для проведення державної реєстрації та порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових

прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

У ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, і вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Вищевказана норма Закону є імперативною та обов`язковою до виконання іпотекодержателем.

Визначена у ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин, визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Пунктом 61 Порядку передбачено, що для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, набуття права оренди земельної ділянки, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) чи права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), також подаються: - оригінал або засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; - засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або оригінал або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, оригінал або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або__боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами). Вимога, зазаначена у підпункті 1 цього пункту, незалежно від обраного Іпотекодержателем способу її направлення, передбаченого цим підпунктом, повинна бути надіслана не раніше шести місяців до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації. Довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше 10 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; - заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Пунктом 9 договору іпотеки обумовлені способи позасудового врегулювання. Цим сторони дійшли згоди, що Іпотекодержатель має право самостійно обрати такі шляхи позасудового врегулювання: п. 9.1.14. в разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання за договором позики, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю/позичальнику через нотаріуса та/або самостійно, письмову вимогу про усунення порушень та/або умов цього договору. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору; п. 9.1.15. сторони погодили, що письмова вимога іпотекодержателя про усунення порушень та/або умов цього договору вважається надісланою іпотекодавцю/позичальнику, якщо вона надіслана (передана) нотаріусом та/або самостійно іпотекодержателем/позикодавцем через будь-які підприємства (оператори) поштового зв`язку та/або будь-якого суб`єкта підприємницької діяльності, який в установленому порядку має право здійснювати вид економічної діяльності за кодом КВЕД 53.20 «Інша поштова та кур`єрська діяльність» із зворотнім повідомленням або особисто адресату під розписку. Адреса для листування: АДРЕСА_3 .

Також, пунктом 9.1.16. договору сторони домовились, що необхідним та достатнім доказом надсилання іпотекодавцю/позичальнику письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень та/або умов цього договору є поштова квитанція, касовий фіскальний та/або товарний чек, оператора поштового зв`язку чи іншого суб`єкта господарювання про прийняття від надсилаючої сторони поштового відправлення на адресу іпотекодавця/позичальника, зазначену в преамбулі цього договору.

Отже, згідно з умовами договору іпотеки підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Окрім того, п. 9.1.17. договору сторони домовились, що достатнім доказом дати одержання іпотекодавцем/позичальником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень та/або умов цього договору вважається одна з дат, а саме: - дата вказана на повідомленні про вручення кореспонденції за адресою іпотекодавця/позичальника, зазначеною у цьому договорі; - дата, вказана особисто власноруч іпотекодавцем/позичальником на письмовій вимозі іпотекодержателя про усунення порушень та/або умов цього договору; - дата повернення поштової кореспонденції нотаріусу у разі невручення іпотекодавцю/позичальнику у разі відмови адресата в одержанні відправлення, або після закінчення терміну зберігання такої кореспонденції, або у разі відсутності іпотекодавця/позичальника за адресою, вказаною у преамбулі цього договору.

04 липня 2023 року ОСОБА_2 надіслав на адресу боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) повідомлення про порушення основного зобов`язання (вимогу про усунення порушення) від 02 липня 2021 року.

Згідно трекінгу відстеження поштового відправлення на сайті «Украпошта» вбачається, що надіслане ОСОБА_2 поштове відправлення було не вручено адресату під час доставки (інші причини) та повернуто відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.

Тобто, у іпотекодержателя відсутній доказ дати одержання іпотекодавцем/позичальником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень та/або умов цього договору, як того вимагає п. 9.1.17 договору.

Відповідачем порушені строки, передбачені ч. 2 п. 61 Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Також не може вважатись достатнім доказом дати одержання іпотекодавцем/позичальником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень та/або умов цього договору лист про повернення поштової кореспонденції у разі невручення іпотекодавцю/позичальнику, або після закінчення терміну зберігання такої кореспонденції, або у разі відсутності іпотекодавця/позичальника за адресою, оскільки лист/вимогу про усунення порушень зобов`язання була надіслана безпосередньо іпотекодержателем, а не нотаріусом, як те зазначено у п. 9.1.17 договору.

Враховуючи зазначене у відповідача відсутні належні докази на підтвердження

отримання іпотекодавцем письмових повідомлень (вимог) про усунення порушення основного зобов`язання. Факт отримання надісланих документів підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц).

З аналізу вищевикладеного, вбачається, що відповідачем не доведено факту належного повідомлення та надіслання іпотекодавцю повідомлення (вимоги) зі змістом, встановленим Законом України «Про іпотеку» та договором іпотеки від 02 липня 2021 року, що позбавило іпотекодавця ОСОБА_1 добровільно повернути позику позикодавцю та уникнути звернення стягнення на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею,

незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, відповідач протиправно, в порушення норм закону та Договору Іпотеки, набув у власність квартиру АДРЕСА_2 , - предмет іпотеки, тим самим порушив ОСОБА_1 право власності.

Також, Пунктом 61 Порядку (в редакції, що діяла на момент здійснення спірної реєстраційної дії) передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) оригінал або засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або оригінал або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, оригінал або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті

1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше 10 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Але із відомостей державного реєстру речових прав, слідує, що державному реєстратору в порушення вищезазначених правових норм не була надана копія письмової вимоги про усунення порушень, також довідка про суму боргу за основним

зобов`язанням, що підтверджується і інформаційною довідкою від 21 вересня 2023 року, згідно з якою в переліку документів, що стали підставою для державної реєстрації, відсутні вищевказані документи.

Крім того, Іпотекодержателем та реєстратором було порушено вимоги Закону України «Про іпотеку», а саме розділ 6 «Прикінцеві положення». Відповідно до п. 5-2 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить

фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Вказане може застосуватися і спірних правовідносин сторін.

Таким чином, на момент звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності за Іпотекодержателем ст. 37 Закону України «Про іпотеку» була зупинена, чим у відповідача було відсутнє право звернення стягнення, а тому рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 є неправомірним.

За ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд же відповідно до ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд приймає до уваги також і те, що пункти 9.1.14., 9.1.15 та 9.1.16, 9.1.17 договору про іпотеку від 02 липня 2021 року є дійсними та узгодженими сторонами договору в редакції на момент його підписання та посвідчення ПН ДМНО ОСОБА_4 , тому дія пунктів вказаного договору чинна лише в чітко визначеній редакції підписаній сторонами та не може бути зміна на припущеннях та словах іншої сторони договору.

Також, в довідці про суму боргу за основним зобов`язанням відповідачем зазначено суму боргу у розмірі 55 800.00 доларів США, тобто без зазначення вказаної суми у гривнях за офіційним курсом валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК).

Отже, з наданої відповідачем довідки неможливо встановити співмірність боргових зобов`язань з предметом іпотеки. А тому, державну реєстрацію прийнято реєстратором із порушенням встановленого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є порушенням закону.

Крім того, до звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем ще в грудні 2021 року була погашена частина боргу, яка не була врахована нотаріусом при реєстрації права власності квартири позивача на відповідача, тобто не була встановлена точна сума самого боргу.

З Висновку до Звіту про оцінку майна від 31 серпня 2023 року, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що датою оцінки та датою завершення складання звіту є 31 серпня 2023 року. Тобто, ФОП ОСОБА_6 за один день було проведено оцінку спірного об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а тому беззаперечно можна стверджувати, що проведення оцінки спірного майна відбувалося без повідомлення позивача та без фактичного огляду спірної квартири.

Частиною 1 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що положення цього Закону поширюються

на правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав,

що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні.

Відповідно до частини 1 статті 10 цього Закону, оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Статтею 3 цього Закону визначено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Частиною 1 статті 9 цього Закону встановлено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна:

положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом

Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Національним стандартом № 1, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, зокрема визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна (пункти 50 - 55).

Частиною 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Таким чином, оцінка спірного об`єкта нерухомого майна має здійснюватися відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» з урахуванням положень Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що: замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. При цьому, замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Згідно із пунктом 50 Національного стандарту № 1, проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та поясинах з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір__необхідних методологічних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновки про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Згідно із абзацами 2 - 5 пункту 53 Національного стандарту № 1, залежно від обраних методичних підходів та методів оцінки, оцінювач повинен, зокрема, проаналізувати всі істотні відомості про об`єкт оцінки, включаючи вихідні дані про його правовий статус, відомості про склад, технічні та інші характеристики, відомості про економічні характеристики об`єкта оцінки (прогнозовані та фактичні доходи і витрати від використання об`єкта оцінки, у тому числі від його найбільш ефективного

використання та існуючого використання), а також існуючий стан використання об`єкта оцінки та визначити умови його найбільш ефективного використання, а також зібрати необхідну інформацію для обґрунтування ставки капіталізації та (або) ставки дисконту та визначити правові обмеження щодо об`єкта оцінки та врахувати їх вплив на вартість об`єкта оцінки.

Разом із цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1, звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Виходячи з положень вищенаведених норм, незважаючи на вибір оцінювачем методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної оцінки майна обов`язково в будь-якому випадку передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Проведений аналіз Звіту на його відповідність вищенаведеним положенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Національного стандарту № 1 дозволяє дійти висновку про те, що відповідачем всупереч частині 2 статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» не було забезпечено суб`єкту оціночної діяльності доступу до спірного об`єкту нерухомого майна, що підлягало оцінці. Тому призвело до недотримання суб`єктом оціночної діяльності вимог частини 1, 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», та порушення положень пунктів 50 - 51, 56 Національного стандарту № 1.

Отже у реєстратора були відсутні підстави для прийняття: рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання відповідно до статті 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, згідно із пунктом 3 розділу І Порядку № 658, його норми поширюється на фізичних та юридичних осіб, суб`єктів оціночної діяльності, оцінювачів, нотаріусів. Тобто, при здійсненні реєстраційних дій, пов`язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку державний реєстратор/нотаріус повинен перевіряти факт реєстрації Звіту у Єдиній базі, а також пересвідчитися у безспірності суми заборгованості.

До того ж, враховуючи те, що позивач не отримував письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», тому останній не був обізнаний про наміри ФОП ОСОБА_6 щодо здійснення незалежної оцінки спірного об`єкта нерухомості, тому позивач не міг висловити свої заперечення щодо порушень законодавства при оцінки спірної квартири згідно із висновками про вартість предмета іпотеки від 31 серпня 2023 року, зроблених ФОП ОСОБА_6 у Звіті та в порядку, передбаченому законодавством України, подати письмовий запит на рецензування Звіту як особа, яка має заінтересованість у неупередженому критичному розгляді даного Звіту з оцінки майна в порядку, передбаченому Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Враховуючи викладене, позивач на даний має бажання провести повторну експертну оцінку нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з дотриманням норм чинного законодавства на наданням доступу до помешкання, так як є всі підстави стверджувати про те, що проведена з порушеннями ФОП ОСОБА_6 оцінка спірного об`єкта нерухомості призвела до заниження вартості предмета іпотеки.

Статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності.

Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів зметою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону.

Крім того, у пунктах 63, 64 Національному стандарту № 1 визначено, що рецензування полягає у неупередженому об`єктивному розгляді оцінки майна особою, яка не має особистої матеріальної або іншої заінтересованості в результатах такої оцінки, відповідно до напряму та спеціалізації її кваліфікаційного свідоцтва. За результатами своєї роботи рецензент готує рецензію у письмовій формі, яку скріплює підписом. Рецензія не повинна містити власного висновку про вартість об`єкта оцінки. Будь-які судження про вартість об`єкта оцінки, виражені у грошовій формі, можуть відображатися рецензентом виключно у формі звіту про оцінку майна, складеному у повній формі відповідно до вимог національних стандартів.

Стаття 386 ЦК України регламентує, що: держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У контексті вибору способу звернення стягнення на іпотечне майно як способу захисту порушеного права потрібно враховувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 09 липня 2002 року № 1 5-рп/2002, яким визначено, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх

використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і тлумачення приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже жодних достовірних доказів про оплату та передання грошових коштів за транспортний засіб позивачем надано не було.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.

Отже, суд вбачає підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частин першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно реєстрації власності, договору, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України).

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача і його представника стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати протиправними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. щодо проведення 01 вересня 2023 року державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 65.4 кв. м., житлова площа 38.6 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 , скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса від 01 вересня 2023 року № 69148243 про державну реєстрацію права власності за відповідачем на вказану квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, скасувати державну реєстрацію речового права приватної власності ОСОБА_2 на цей об`єкт нерухомого майна і припинити право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_2 , а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дії державного реєстратора, скасування рішення про державну реєстрацію речового права, скасування державної реєстрації речового права приватної власності на нерухоме майно і припинення права власності на квартиру в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 7, 22, 55, 60, 203, 215, 216, 218, 236, 256-258, 316, 317, 319, 321, 391, 626, 628, 638, 639, 680 ЦК України, ст. 1, 35-37 Закону України «Про іпотеку», ст. 2, 10, 18, 20, 35 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправними дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік Ірини Леонідівни щодо проведення 01 вересня 2023 року державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 65.4 кв. м., житлова площа 38.6 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік Ірини Леонідівни від 01 вересня 2023 року № 69148243 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Скасувати державну реєстрацію речового права приватної власності ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на об`єкт нерухомого майна: квартиру загальною площею 65.4 кв. м., житлова площа 38.6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта__нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101, запис № 51604241 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності.

Припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 4 294 грн. 40 коп. і 536 грн. 80 коп., а всього 4 831 грн. 20 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 квітня 2024 року.

Суддя