Справа № 344/6245/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/531/24
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 лютого 2024 року, постановлену в складі судді Бородовського С.О. в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про реальний розподіл будинку, усунення перешкод в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись в суд з позвом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності CAA N531058, виданим 03.10.2003 року Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду м. Івано-Франківська ОСОБА_3 проводяться роботи з реконструкції горища житлового будинку з метою використання його для проживання, розширення належної йому житлової площі шляхом переобладнання горища в кімнату. Для цього він зруйнував всі існуючі дерев`яні стіни в приміщенні та збудував нові перестінки , облаштував бетонний армопояс на 2/3 периметру будинку, що значно збільшило навантаження на дерев`яне перекриття першого поверху в будинку, він руйнується, стеля, стіни та фундамент будинку в тріщинах, це може призвести до жертв та спричинення шкоди майну. Просили зобов`язати ОСОБА_3 припинити дії, які порушують право власності та користування належним їм нерухомим майном та можуть призвести до його руйнування шляхом повернення до попередніх характеристик квартири АДРЕСА_2 , зазначених в Технічному паспорті на цю квартиру.

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про реальний розподіл будинку, усунення перешкод в користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 та складається з двох житлових кімнат площею 35 кв.м, кухні 9,3 кв.м, тамбуру 1,7 кв.м, коридору 2,8 кв.м. , кладової 4,4 кв.м та 1,12 частини коридору 4,75 кв.м та №З, загальною плошею 40,6 кв.м та складається з двох житлових кімнат площею 21,7 кв.м , коридору 8,8 кв.м., 9.5 кв.м , балкону 0,6 кв.м в житловому будинку по АДРЕСА_4 , що стверджується нотаріально засвідченими договором довічного утримання від 09.02.1995 року та договором купівлі-продажу квартири від 14.09.2010 року, витягом про ресстрацію права власності на нерухоме майно від 23.09.2010 року. Ним також приватизована частина земельної ділянки площе 0,0538 га за місцем знаходження квартир, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю від 03.11.1995 року . Відповідачам в цьому ж будинку АДРЕСА_4 належить квартира АДРЕСА_5 , що стверджується їх свідоцтвом про право власності серії CAA N0531058 від 3.10.2003 року виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. Згідно довідки КП «Єдиний розрахунковий центр» від 9.07.2014 року наш житловий будинок АДРЕСА_4 переданий в самоуправління власників з 10.06.2014 року. Протягом останнього часу між ним та відповідачами виникають конфліктність з приводу утримання загальних конструкцій будинку, його експлуатації, рівності витрат по ремонту будівлі, свідомо спричиняються йому збитки, відповідачі уникають оплати витрат, які надають комунальні служби для обслуговування будівлі в цілому. 24.02.2013 року Івано-Франківським управлінням газового господарства виявлено виток газу з вводу до нашого будинку і визнано його непридатним до експлуатації , що стверджується актом. Для відновлення газопостачання необхідно було здійснити заміну вводу до будівлі за рахунок його власників, однак відповідачі від цього ухилялись. 26.02.2013 року він уклав угоду з управлінням на виконання цих робіт і здійснив оплату за виконані роботи в розмірі 1578 гри в інтересах всіх власників , що стверджується договором та довідкою управління газового господарства від 23.06.2014 року, відповідачі відмовляються компенсувати понесені ним витрати. Просив провести реальний розподіл між ним та відповідачами будинковолодіння по АДРЕСА_4 до належних ним часток в ньому згідно набутого права власності сторін на належне їм майно, зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні приміщеннями в будинку (замурувати влаштований ними дверний проріз до коридору квартири АДРЕСА_4 ), стягнути з відповідачів на його користь 789 грн 19 копійок , що є вартістю 1/2 частини сплачених коштів за проведені управлінням газового господарства роботи по заміні газового вводу до нашого житлового будинку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2014 року прийнято до провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про реальний розподіл будинку, про усунення перешкод в користуванні власністю в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном. Об`єднано в одне провадження позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном справи 344/6245/14-ц року і вимоги справи № 344/11154/14-ц за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 п реальний розподіл будинку, про усунення перешкод в користуванні власністю та стягнення частини грошових сум за заміну газового вводу до будинку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15 лютого 2024 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Прийнято відмову від зустрічного позову та закрито провадження за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про реальний розподіл будинковолодіння, зобов`язання не чинити перешкоди, стягнення грошових коштів повністю.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконну ухвалу. Вказує, що ОСОБА_3 є відповідачем у справі, в силу свого процесуального становища, має право розпорядитися своїм правом у формі: визнати позов чи заперечувати проти нього або вирішити чи подавати зустрічний позов чи ні. Відмова відповідача ОСОБА_4 від свого зустрічного позову стала можливою через те, що суд наділив його статусом позивача, що не передбачено законом. Крім того, об`єднання двох позовів в даній справі N° 344/6245/14 було недоцільним, тому що позови містили різний зміст вимог і обставин, що вимагали би доказування, отже, зустрічний позов не стосувався предмета первісного позову. Закриття провадження у справі відбулось без розгляду питання порушеного законного права позивачів Коржевських на користування допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 і без прийняття рішення по суті справи.

04 квітня 2024 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що позивач може відмовитись від позову на будь-якій стадії провадження у справі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак не з`явився у судове засідання, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про прийняття відмову від зустрічного позову та закриваючи провадження за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, виключно відповідач і виключно на власний розсуд розпоряджається своїм правом за п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України щодо відмови від його зустрічного позову.

Ухвалена судом першої інстанції ухвала відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що у травні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном.

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про реальний розподіл будинку, усунення перешкод в користуванні власністю.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2014 року об`єднано дані позовні заяви в одне провадження.

06 грудня 2023 року до суду надійшла письмова заява позивача - ОСОБА_3 про відмову від пред`явленого ним позову, в якій, серед іншого, зазначено що наслідки відмови від позову та закриття провадження у справі, які передбачені частиною третьою статті 206 ЦПК України, відомі та зрозумілі (а. с. 14, т. 4).

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша і третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 49, частини першої статті 206 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України).

Оскільки позивач скористався належним йому правом відмовитись від заявленого ним позову, суд першої інстанції, керуючись закріпленим у пункті 5 частини третьої статті 2, частинах першій і третій статті 13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, закрив провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про реальний розподіл будинку, усунення перешкод в користуванні власністю.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заявник ОСОБА_3 є відповідачем у справі та не наділений повноваженнями відмовитись від позову, оскільки спростовується поданою ним зустрічною позовною заявою (а.с.39-43 Т.3) та відкриттям ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2014 року провадження за його позовною заявою (а.с.115 Т.3).

Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спір у справі не вирішено по суті, оскільки ОСОБА_3 реалізував своє право на власний розсуд відмовитись від заявленого позову, при цьому позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод продовжує розглядатись.

Щодо допущених описок у тексті оскаржуваної ухвали, то відповідно ч. 1 ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення

Повний текст постанови складено 25 квітня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

О.О.Томин