Справа № 643/312/24
Провадження № 2/643/1339/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2024 м.Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Осадчого О.В.,

за участю секретаря судових засідань - Андрєєва Я.Д.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ТОВ «Харківська роздрібна компанія», в якому просить стягнути з товариства на її користь заборгованість із заробітної плати за період лютий 2022 року вересень 2023 року у сумі 60987,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Харківська роздрібна компанія» у період з 24.06.2015 по 11.09.2023. У цей час їй нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року у розмірі 60987,68 грн, що підтверджується довідкою про заборгованість з заробітної плати. Позивач 01.11.2023 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. За результатами розгляду заяви 13.11.2023 видано судовий наказ про стягнення з Товариства невиплаченої заробітної плати, який за заявою представника ТОВ «Харківська роздрібна компанія» скасовано 21.12.2023. У зв`язку, з цим позивач звертається до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року позовна заява ОСОБА_3 залишена без руху та позивачеві надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2024 року клопотання представника позивача від 05.03.2024 про долучення та витребування доказів залишено без розгляду, а заяву представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження без задоволення.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Вказував, що долучена позивачем довідка про заборгованість із заробітної плати є неналежним доказом, оскільки не містить належних реквізитів, при цьому підписана неуповноваженою особою, а саме бухгалтером ОСОБА_4 , яка не здійснювала службових повноважень на момент підписання довідки, оскільки перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. Більше того, у день свого звільнення, а саме 11.09.2023, позивач не працювала, а у подальшому не зверталась до ТОВ «Харківська роздрібна компанія» з жодними вимогами, зокрема - з вимогою про розрахунок. При цьому, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, якщо працівник у день звільнення не працював, то виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, має бути виплачена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, не здійснивши пред`явлення вимоги про розрахунок на підставі ч.1 ст.116 КЗпП, у позивача відсутні підстави для захисту порушеного права, оскільки таке порушення на даний час фактично відсутнє.

Правом на подачу відповіді на відзив сторона позивача не скористалась.

Представник позивача у судовому засіданні просила долучити до матеріалів справи копію заяви ОСОБА_3 до ТОВ «Харківська роздрібна компанія» від 27.02.2024 про видачу їй розрахунку заборгованості по заробітній платі за період з 2015 року по 2023 рік, а також докази її направлення, які були подані раніше. Вказувала, що даний доказ підтверджує те, що позивач вживав певні заходи з метою отримання від відповідача розрахункових довідок. Також просила поновити строк на подачу доказів, оскільки вказана заява була подана вже після початку розгляду справи, відповідач її не отримав, а позивач наразі знаходиться в евакуації. Також просила витребувати у відповідача заяву про звільнення позивача, проте від цього клопотання під час судового розгляду відмовилась.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що позивач працювала у відповідача головним бухгалтером. При звільненні позивач знаходилась у м. Харкові, на її усну заяву їй видали трудову книжку, однак розрахунок не провели. При цьому, з питань розрахунку директор просив звернутись до бухгалтера. Однак, як виявилось, бухгалтер знаходилась у відпустці, а тому позивач сама здійснила розрахунок заборгованості, який відображений у позовній заяві.

На уточнюючі запитання суду представник позивача зазначила, що інформація про обставини звільнення позивача їй відомі зі слів останньої, доказів стосовно того, що у момент звільнення позивач була у Харкові, особисто забрала трудову книжку, та письмово зверталась з заявою про розрахунок, у неї немає.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про витребування та долучення доказів з огляду на пропуск процесуального строку на звернення до суду з відповідними клопотаннями.

У заперечення позовних вимог представник відповідача вказував, що позовна заява не містить доказів складу заборгованості. При цьому, на момент звільнення ОСОБА_3 , не працювала, а після звільнення - не зверталась з вимогою здійснити з нею розрахунок. На момент звільнення ОСОБА_3 підприємство фактично не працювало, хто і коли міг видати їй трудову книжку відповідачу невідомо.

Під час судового засідання, суд без виходу до нарадчої кімнати, розглянув та задовольнив клопотання представника позивача про долучення письмових доказів до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частинами 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З копії трудової книжки, заповненої 03.11.2003 (серія НОМЕР_1 ) вбачається, що 24 серпня 2015 року ОСОБА_3 прийнята на роботу до ТОВ "Харківська роздрібна компанія" на посаду головного бухгалтера.

Згідно із копією наказу №53 від 07.09.2023 про припинення трудового договору, виданого директором ТОВ "Харківська роздрібна компанія" Моденовим А., позивача звільнено з роботи за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України).

Як зазначає позивач, остаточний розрахунок з нею проведений не був, дану обставину сторона відповідача не заперечує.

У зв`язку з цим, позивач 01.11.2023 звернулась до Московського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за результатами розгляду якої 08.11.2023 видано судовий наказ про стягнення з ТОВ "Харківська роздрібна компанія" на користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року у розмірі 60987,68 грн (справа №643/11617/23).

Разом з цим, за результатами розгляду заяви ТОВ "Харківська роздрібна компанія" про скасування судового наказу, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.12.2023 (справа 643/11617/23) судовий наказ від 08.11.2023 у справі №643/11617/23 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 60 987, 68 грн на користь ОСОБА_3 було скасовано. В обґрунтування необхідності скасування судового наказу представник заявника вказував, що між сторонами існує спір про право.

З метою захисту своїх прав, позивач ініціювала даний позов.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на довідку про заборгованість із заробітної плати, згідно з якою, станом на 11.09.2023 (тобто - на день звільнення позивача) сума зарплати до виплати, після утримання всіх видів податків, зборів та відрахувань становить 60987.68 грн.

Сторона відповідача, заперечуючи проти позовних вимог вказувала, що вказана довідка про заборгованість є неналежним доказом у справі, оскільки не містить належних реквізитів, при цьому підписана неуповноваженою особою, а саме бухгалтером ОСОБА_4 , яка не здійснювала повноважень на момент підписання довідки, оскільки перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

Суд звертає увагу, що предметом доказування у даній справі, зокрема, є наявність чи відсутність підстав для стягнення заборгованості із заробітної плати, або її іншого розміру.

Також слід зазначити, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи необхідність скасування вищевказаного судового наказу, представник заявника вказував, що між сторонами існує спір з приводу заборгованості із заробітної плати.

У даному провадженні, сторона відповідача не оспорювала факту наявності трудових відносин між сторонами (їх припинення), разом з цим, не надала доказів на спростування відсутності заборгованості по заробітній платі або його розміру.

При цьому, слід зауважити, що чинне законодавство України не містить обов`язку надавати до суду розрахунок заборгованості, який видано за місцем роботи, як на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. На переконання суду це було б надмірним тягарем для позивача, та ставило його у невигідне становище, оскільки роботодавець не заінтересований у сприянні своєму колишньому працівнику в ініціюванні позову проти нього.

Тобто відповідний розрахунок може бути зроблений позивачем особисто, а у свою чергу, сторона відповідача не позбавлена можливості його спростувати.

Таким чином, з огляду на відсутність заперечень з приводу розміру заборгованості, суд доходить до висновку, що визначений позивачем до стягнення розмір заборгованості із заробітної плати не спростований стороною відповідача. При цьому, з огляду на надані представником позивача документи, позивачем вжито всі заходи для отримання вищевказаної довідки саме від уповноваженої особи Товариства.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст.241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Нормою п.2.2.7 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

День звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Відповідно до копії наказу №53 від 07.09.2023, датою звільнення позивача є 11.09.2023. Таким чином, саме 11.09.2023 останній день роботи ОСОБА_3 у ТОВ "Харківська роздрібна компанія".

Відповідно до наданого відповідачем витягу з табелю обліку використання робочого часу за 01.09.2023 - 11.09.2023 ОСОБА_3 у день звільнення не працювала, про що свідчить буквенний код «І», що означає інші причини (згідно наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Державного комітету статистики України від 25.12.2009 №496).

Тобто у день звільнення ОСОБА_3 не виконувала своїх службових повноважень, протилежне жодним чином не доведено.

Більше того, як зазначає представник відповідача, підприємство через активні воєнні дії фактично не працювало, у тому числі у день звільнення ОСОБА_3 , а тому вона не могла знаходитись на підприємстві, та подати будь-яку заяву, зокрема, з вимогою про розрахунок.

Як вже зазначалось, згідно з положеннями ст.116 КЗпП України у відповідача виникає обов`язок виплатити належні позивачеві суми не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником, який у день звільнення не працював, вимоги про розрахунок.

Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що ОСОБА_3 , пред`являла ТОВ "Харківська роздрібна компанія" вимоги про проведення розрахунку з нею, при цьому суд не приймає до уваги доводи представника позивача, що така вимога була висловлена усно, оскільки дана обставина жодним чином не підтверджена та заперечується стороною відповідача.

За наявності можливості процесуального доведення цього факту, не дивлячись на роз`яснення судом предмету доказування, позивач про допит директора ТОВ "Харківська роздрібна компанія" Моденова А. у якості свідка для підтвердження факту усного звернення ОСОБА_3 з вимогою про розрахунок, перед судом не клопотала.

Приймаючи рішення у цій справі, суд зауважує, що висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 635/6277/14-ц (справа № 61-29403св18) та колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 233/688/16-ц (провадження № 61-482св17), а також постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18), не можуть застосовуватися у цій справі через неподібність правовідносин.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/8358/19.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

У справі, що розглядається схожими є лише суб`єктивний склад учасників (звільнений працівник та роботодавець), натомість відмінні предмет спору та зміст позовних вимог (у вказаних постановах предметом спору є стягнення середнього заробітку за неповернення своєчасного остаточного розрахунку), встановлені судом фактичні обставини справ, а також процесуальна позиція позивача, що обґрунтовує порушення своїх прав та вжиті заходи для їх (прав) реалізації різним чином.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.116 КЗпП України обов`язок роботодавця здійснити розрахунок при звільненні працівнику, який у день звільнення не працював, настає не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Враховуючи те, що у день звільнення ОСОБА_3 не працювала, не пред`являла ТОВ "Харківська роздрібна компанія" вимоги про проведення розрахунку з нею, підстав стверджувати про порушення її прав та інтересів не має причин, тобто вимоги позивача за відсутності її попереднього звернення до відповідача з вимогою про розрахунок є передчасними.

Зважаючи на наведене, суд не вбачає підстав для стягнення з ТОВ "Харківська роздрібна компанія" на користь позивача заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 12, 81, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія», , місцезнаходження юридичної особи: м. Харків, проспект Льва Ландау, 182.

Повний текст рішення складено 09.05.2024.

Суддя: О.В. Осадчий