Справа № 638/6073/23
Провадження № 2/638/1228/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Аркатової К.В.,

за участі секретаря судового засідання Шевченко К.В.,

представника позивача Величка Р.С.,

представника відповідача Безкровного М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення забезпечувального платежу, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Ткаченко Ю.О. звернулась до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовною заявою до ФОП ОСОБА_3 , в якому просила стягнути з відповідача на користь свого довірителя забезпечувальний платіж в розмірі 259500 грн., а також, у порядку статті 625 ЦК України, 3 % річних в розмірі 9491,30 грн., інфляційні витрати в сумі 70035,96 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3390,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір оренди № 1/09.12 від 09 грудня 2021 року (далі договір). Предметом вказаного договору є нерухоме майно, а саме будівля літ. А-2, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 427,3 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 договору сума орендної плати в місяць за період з 01.03.2022 року по 01.09.2022 року за орендоване майно становить 123000 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп. без ПДВ.

Пунктом 2.1.2. договору передбачена умова сплати забезпечувального платежу у розмірі місячної орендної плати, що складає 136500 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. без ПДВ та платіж за перший місяць користування об`єктом оренди (за період з 01.03.2022 року по 31.03.2023 року), який складає 123000 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп. без ПДВ.

Адвокат Ткаченко Ю.О. вказує, що орендарем (позивачем) на виконання пункту 2.1.2. договору внесений забезпечувальний платіж у розмірі 259500 (двісті п`ятдесят дев`ять п`ятсот) грн. 00 коп., що не заперечується відповідачем та підтверджується листом від нього, який датований 16 березня 2023 року.

Забезпечувальний гарантійний платіж перераховується на підставі ч. 1 ст. 199 ГК України, згідно з якою виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав і відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК України та іншими законами.

Згідно з пунктом 3.1. договору орендоване майно передається орендареві у користування у строк до 01.03.2022 року та оформлюється актом приймання-передачі, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною цього договору, згідно додатку 1. Проте, відповідачем не передано майно у користування до 01.03.2022 року. Позивач та відповідач Акт приймання-передачі майна не підписали, тобто, вимоги, передбачені п.3.1. Договору не виконані. А, отже, майно не передано у користування орендарю (позивачу).

Представник позивача посилається на приписи ст. 530 ЦК України, відповідно до яких якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Необхідно зазначити, що пунктом 4.1 Договору передбачено обов`язок відповідача передати у володіння та користування Позивачу зазначене у Договорі майно та підписати акт приймання-передачі майна.

Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Предстаник позивача вказує, що з метою досудового врегулювання спору представником Позивача було направлено вимогу про повернення грошових коштів від 10 квітня 2023 року, в якій вимагалось від відповідача повернути грошові кошти протягом семи днів з моменту отримання вимоги. Проте, відповідач не отримав вищевказану вимогу, з трекінгу відправлень вбачається, що відправлення не вручене під час доставки. Вимога направлялась на адресу, яка була вказана у листі від ФОП ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ).

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Представник позивача також вказує, що акт приймання-передачі не підписаний, нерухомим майном її довіритель не користувався жодного дня, не відбулося передання наймачеві будівлі, тобто, строк який визначений у договорі не почав обчислення, але відповідач не повертає забезпечувальний платіж, у зв`язку з цим виникла необхідність у зверненні до суду з позовом задля захисту свого порушеного права, як власника грошових коштів (майна).

Також, у зв`язку з викладеним вище, представник позивача просить, на підставі положень статті 625 ЦК України, стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 9491,30 грн., інфляційні витрати в сумі 70035,96 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3390,27 грн.

Ухвалою суду від 03 серпня 2023 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

08 листопада 2023 року представник відповідача адвокат Безкровний М.Г. через електронний сервіс «Електронний суд», з використанням особистого кабінету направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Представник відповідача вказує, що відповідач не заперечує факту щодо відсутності акту приймання-передачі приміщення, який позивач відмовився складати 01.03.2022 року, фактично використовуючи приміщення з лютого 2022 року. За домовленістю між сторонами, до складання акту приймання-передачі об`єкту оренди, відповідач мав здійснити ремонтні роботи та підготувати будівлю для використання позивачем відповідно до мети оренди. Враховуючи те, що в лютому 2022 року проведення оздоблювальних робіт було завершено, відповідачем надана згода на розміщення в будівлі обладнання позивача, з метою скорочення термінів облаштування об`єту оренди відповідно до мети його використання. Так, протягом лютого 2022 року, позивачем в об`єкті оренди розміщене наступне майно: обладнання, телевізор, шафи, кухонні меблі, матраци, пакунки, коробки, та ін.

Представник відповідача вказує, що твердження позивача про сплату ним забезпечувального платежу у розмірі 259500 грн. не відповідає дійсності та заперечується відповідачем, оскільки позовна заява не містить належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт здійснення платежу. Так, відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Представник відповідача акцентує увагу суду, що відповідно до пункту 6 розділу II положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (положення № 148) суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами: 1) між собою - у розмірі до 10000 (десяти тисяч) гривень включно; з фізичними особами - у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.

Платежі понад установлені граничні суми проводяться через надавачів платіжних послуг шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення коштів до кас надавачів платіжних послуг для подальшого їх переказу на рахунки. Кількість суб`єктів господарювання та фізичних осіб, з якими здійснюються готівкові розрахунки, протягом дня не обмежується. Обмеження, встановлене в пункті 6 розділу II цього Положення, стосується також розрахунків під час оплати за товари, придбані на виробничі (господарські) потреби за рахунок готівки, одержаної за допомогою платіжного інструменту. Також пунктом 7 розділу II положення № 148 визначено, що фізичні особи маю право здійснювати розрахунки готівкою: із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами у розмірі до 50000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.

Адвокат Безкровний М.Г. зазначає, що оскільки пункти 6 та 7 розділу II положення № 148 визначають обмеження лише для готівкових розрахунків, то суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки у безготівковій формі за допомогою електронних платіжних засобів (POS-термінал, інтернет-еквайринг) протягом одного дня за одними або кількома платіжними документами з фізичними особами та фізичними - особами підприємцями без обмежень суми протягом одного дня, позовна заява не містіть підтвердження факту проведення будь яких розрахунків між сторонами. Також, посилання позивача на лист від 16.03.2023 року не є підтвердженням отримання грошових коштів від позивача, оскільки зазначення зарахування грошових коштів в рахунок сплати орендної плати зазначено в листі відповідачем помилково, внаслідок здійснення відповідачем розсипки шаблонних повідомлень про розірвання договорів оренди, за якими не проводилась сплата орендної плати.

Крім того, представник відповідача вказує, що, враховуючи відсутність підстав для стягнення будь яких грошових коштів з відповідача, відсутні законні підстави для ухвалення рішення про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Величко Р.С. зазначив, що позивачем виконано умови договору, документ на підтвердження платежу відсутній, оскільки відповідачем не надано розписки, акцентував увагу на наявності листа від 16.03.2023 року № 16/03/2023, яким підтверджується перерахування забезпечувального платежу. Позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача адвокат Безкровний М.Г. проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків.

Між сторонами укладено договір оренди № 1/09.12 від 09 грудня 2021 року (далі договір). Предметом вказаного договору є нерухоме майно, а саме будівля літ. А-2, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 427,3 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 договору сума орендної плати в місяць за період з 01.03.2022 року по 01.09.2022 року за орендоване майно становить 123000 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп. без ПДВ.

Пунктом 2.1.2. договору передбачена умова сплати забезпечувального платежу у розмірі місячної орендної плати, що складає 136500 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. без ПДВ та платіж за перший місяць користування об`єктом оренди (за період з 01.03.2022 року по 31.03.2023 року), який складає 123000 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп. без ПДВ.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Принцип свободи договору є одним з провідних у зобов`язальних відносинах та є однією з фундаментальних засад цивільно-правового принципу диспозитивності, через який суб`єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно, на свій розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).

Сторони погодили у договорі, що жодна з сторін не несе відповідальності перед іншою стороною за невиконання зобов`язань непереборної сили (розділ 7 договору).

Відповідно до п. 7.2 договору сторона, якій обставини непереборної сили перешкоджають виконанню зобов`язань за цим договором повинна повідомити іншу сторону за договором протягом 7 (семи) календарних днів з моменту настання таких обставин. У такому випадку строк виконання зобов`язань за цим договором продовжується на час дії обставин непереборної сили.

Другим абзацом вказаного вище пункту договору вказано, що якщо обставини непереборної сили діють протягом двох послідовних місяців і не виявляють ознак припинення, договір, за умови відсутності взаємних неврегульованих питань, може бути розірваний сторонами, шляхом направлення повідомлення іншій стороні за 7 (сім) календарних днів до дати бажаного припинення договору, розривається без штрафних санкцій.

Суд зазначає, що загальновідомою публічною інформацією є повідомлення Торгово-промислової палати України (ТПП), що на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 року № 671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05:30 ранку 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

У зв`язку із викладеним вище, відповідачем направлено лист № 16/03/2023 від 16 березня 2023 року. Суд вважає вказаний доказ належним та доступним в контексті доведення вчинення відповідачем правомірних дій, на виконання укладеного сторонами договору.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суду не надано належних допустимих доказів факту перерахування суми забезпечувального платежу позивачем відповідачу.

Крім того, суд акцентує увагу, що відповідно до пункту 6 розділу II положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (положення № 148) суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами: 1) між собою - у розмірі до 10000 (десяти тисяч) гривень включно; з фізичними особами - у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.

Платежі понад установлені граничні суми проводяться через надавачів платіжних послуг шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення коштів до кас надавачів платіжних послуг для подальшого їх переказу на рахунки. Кількість суб`єктів господарювання та фізичних осіб, з якими здійснюються готівкові розрахунки, протягом дня не обмежується. Обмеження, встановлене в пункті 6 розділу II цього положення, стосується також розрахунків під час оплати за товари, придбані на виробничі (господарські) потреби за рахунок готівки, одержаної за допомогою платіжного інструменту. Також пунктом 7 розділу II положення № 148 визначено, що фізичні особи маю право здійснювати розрахунки готівкою: із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами у розмірі до 50000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.

Суд зазначає, що оскільки пункти 6 та 7 розділу II положення № 148 визначають обмеження лише для готівкових розрахунків, то суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки у безготівковій формі за допомогою електронних платіжних засобів (POS-термінал, інтернет-еквайринг) протягом одного дня за одними або кількома платіжними документами з фізичними особами та фізичними - особами підприємцями без обмежень суми протягом одного дня, матеріали справи не містять підтвердження факту проведення будь-яких розрахунків між сторонами. Також, суд акцентує увагу на відсутності актів приймання-передачі майна.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості на підставі положень статті 625 ЦК України, суд зазначає, що, враховуючи відсутність підстав для стягнення будь-яких грошових коштів (забезпечувального платежу) з відповідача, відсутні законні підстави для ухвалення рішення про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, оскільки за своєю правовою природою вони є похідними від первісної позовної вимоги.

У зв`язку із викладеним вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77, 89, 96, 141 ЦПК України, ст.ст. 509, 626, 627 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення забезпечувального платежу, 3 % річних, інфляційних витрат та судового збору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 березня 2024 року.

Головуючий