Провадження №22-ц/812/150/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участю представників сторін: позивачки адвоката Ішбулатової С.Р., відповідача адвоката Данилюк Н.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/5265/23 за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Данилюк Наталі Василівни на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Лагоди Анатолія Анатолійовича у приміщенні цього суду 29 листопада 2023 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Ішбулатову С.Р. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з 2003 року по 2011 рік сторони перебували у шлюбі. За час шлюбу ними 21 жовтня 2008 року була придбана квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу у 2011 році сторони продовжили фактично проживати спільно однією сім`єю до серпня 2019 р. у будинку позивачки за адресою: АДРЕСА_2 . Спору щодо сумісного нерухомого майна до цього часу не було, квартиру здавали в оренду. Однак на даний час у сторін виник спір щодо квартири, відповідач має намір відчужити квартиру без дозволу позивачки.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати за нею права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позовних вимог, стверджував, що сторони після розірвання шлюбу не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство, що можуть підтвердити свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про допит яких в судовому засіданні позивач надавав клопотання. Позивач наголошував, що проживав в належному позивачу будинку з моменту його реєстрації з 24 жовтня 2002 року по 16 січня 2015 рік. Також відповідач посилався на пропуск позивачкою позовної давності, відлік якої, на його думку, розпочався з дня розірвання шлюбу сторонами - 27 липня 2011 року, та просив суд застосувати наслідки пропуску позовної давності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4747 грн. 98 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що сторони після розірвання шлюбу 27 липня 2011 року продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації повторного шлюбу. Суд дійшов висновку, що сторони припинили проживати однією сім`єю з 01 січня 2018 року, оскільки більшість свідків підтвердили відносини сторін у період 2014 - 2018 років включно. Відповідач не заперечив факту здачі спірної квартири в оренду та отримання ним особисто коштів після припинення сімейних відносин, а також у запереченні вказав, що проживав у своєї сестри та інколи на дачі в с. Богданівка Миколаївського району, тобто не в спірній квартирі. Суд не взяв до уваги факт реєстрації відповідача в спірній квартирі як доказ припинення шлюбних відносин після розірвання шлюбу з позивачем. Щодо застосування строків позовної давності суд виходив з того, що спірна квартира в силу ст. 65 СК України з моменту придбання стала об`єктом права спільної сумісної власності подружжя без визначення часток. Частина 2 ст. 72 СК України пов`язує початок перебігу позовної давності не з моменту розірвання шлюбу (припинення шлюбних відносин), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Сторони не заперечували факт спільного набуття майна та фактично не зазначали, з якого моменту відбулося порушення їх права власності на спірне майно.

Окремо суд зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, із подальшими змінами і доповненнями, внесеними відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

25 березня 2023 року Кабінет Міністрів України вніс зміни до постанови «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236, згідно яких строк дії карантину продовжено до 30 червня 2023 року. Таким чином, починаючи з 02 квітня 2020 року і по 30 червня 2023 року, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (№64/2022) воєнний стан було запроваджено з 24 лютого 2022 року, який є продовженим до теперішнього часу.

15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX), а відповідно до п. 2 Закону передбачена зупинка перебігу передбачено зокрема для загальної та спеціальної позовної давності (ст. 257, 258 ЦК України). Тому з 15 березня 2022 року зупинено перебіг загальної позовної давності для будь-яких заінтересованих у судовому захисті осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки вони не є такими, що сплили.

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Данилюк Н.В. вказує, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому просить його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд у своєму рішенні посилається на те, що всі свідки по справі, допитані у судовому засіданні, підтвердили факт проживання сторін і після розірвання шлюбу, проте це не відповідає дійсності. Так, свідок ОСОБА_5 показав, що йому відомо, що сторони розійшлися до 2015 року і з цього часу разом не проживали, він цю обставину пам`ятає, бо із січня 2015 року він був протягом року в АТО, а також, що йому відомо, що ОСОБА_1 , з яким він спілкувався, після розірвання шлюбу проживав у своєї сестри ОСОБА_6 . Свідок ОСОБА_7 показала, що після розірвання шлюбу сторони не вели спільне господарство та відповідач жив у своєї сестри десь з 2013-2014 рр., а стосовно коштів позивачки та відповідача, їй невідомо як вони витрачали грошові кошти та чи це були спільні кошти. Свідок ОСОБА_8 показала, що їй здається, що у сторін не було спільного бюджету. Вона не може сказати, що сторони жили як сім`я станом на 2018 р., але вона вважає, що станом на 2015 р. вони жили як сім`я. Суд зробив безпідставний висновок про те, що шлюбні відносини сторони припинили з 01 січня 2018 р. Судом не встановлено факт проживання сторін однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету після розірвання шлюбу в 2011 р. та ніяким чином не спростовано твердження відповідача про припинення шлюбних відносин після розірвання шлюбу, збереження нормальних відносин після цього. Крім того, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд безпідставно посилався на те, що перебіг строку позовної давності почався не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту, коли позивачка дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності на спірне майно, тому що в даному випадку дата розірвання шлюбу та момент, коли позивачка дізналася про своє право на 1/2 частину спірної квартири, співпадають. У зв`язку із викладеним помилковим є висновок суду про продовження строків, або їх незастосування на час дії карантину у зв`язку із поширенням на території України респіраторної хвороби КОВІД- 19 з 02 квітня 2020 р. та введенням воєнного стану в Україні, так як на момент прийняття відповідних законів та підзаконних актів строк позовної давності вже сплив.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Ішбулатова С.Р. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що судом повно та всебічно досліджено всі обставини справи, допитані всі свідки та у судовому рішенні об`єктивно та в повній мірі висвітлено всі обставини справи, в тому числі показання свідків. За такого, представник ОСОБА_9 вважає, що підстави для скасування законного та обґрунтованого рішення відсутні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, сторони перебували у шлюбі з 21 листопада 2003 року, який було розірвано 27 липня 2011 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 175 від 27 липня 2011 року Центральним відділом державної актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, на підтвердження чого видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с. 10).

У період перебування сторін у шлюбі подружжям було придбано у власність нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу від 03 вересня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П., за яким покупцем квартири є ОСОБА_1 (а.с. 104).

Розпорядженням Адміністрації Заводського району Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16 жовтня 2008 року №397р ОСОБА_1 оформлено збільшення житлової площі у спірній квартирі на 11,3 кв.м за рахунок перепланування. На підставі цього розпорядження відповідачу видано свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 21 жовтня 2008 року (а.с. 107-109).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, в силу статті 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідачем а ні в суді першої інстанції, а ні в апеляційній скарзі не спростовуються факти придбання спірної квартири за час спільного проживання однією сім`є із позивачкою та за їх спільні сумісні кошти.

За такого квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача.

Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова Пленуму), до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК).

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статті 372 ЦК України.

В силу частини 1 статі 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У справі, яка переглядається, сторони не ставили питання про відступ від наведеного правила рівності часток подружжя у спільному майні.

Відповідно до статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Згідно із положеннями частини 1 статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилався на пропущення ОСОБА_2 строку на звернення до суду із позовом за захистом свого права на поділ спірної квартири, відлік якого, на його думку, розпочався з дня розірвання їхнього шлюбу 27 липня 2011 року.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою строк позовної давності на звернення до суду із вимогою про поділ зазначеної у позові квартири не пропущений, та виходить з наступних міркувань.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21 (провадження № 61-2731ск22).

Докази, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно - спірну квартиру, зареєстровану на праві власності за ОСОБА_1 , у матеріалах справи відсутні, що свідчить про відсутність порушення права ОСОБА_2 з його боку.

За такого через відсутність переконливих доказів того, що після розірвання шлюбу відповідач заперечував право позивачки на право власності у спірній квартири та/або чинив перешкоди у здійсненні такого права, а також, коли такі порушення відбувалися відсутні підстави вважати, що остання звернулася до суду за межами визначеного законом строку для захисту свого права.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про те, що позивачка звернулася до суду в межах строку позовної давності, оскільки відлік позовної давності у спорі, який розглядався у цій справі щодо поділу квартири, слід вести з дня розірвання сторонами шлюбу, який співпадає із часом, коли позивачка дізналася про порушення свого права на частку у спірній квартирі. Таке твердження не відповідає як наведеній вище правовій позиції, так і доказам, які зібрані у справі, що переглядається. Зокрема, відсутні будь-які докази, що з дня розірвання сторонами шлюбу ОСОБА_1 чинив перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні її права на квартиру, не визнавав або заперечував таке право. Навпаки, в апеляційній скарзі стверджується, що після розірвання шлюбу сторони у справі зберегли нормальні стосунки, відповідач надавав допомогу на прохання позивачки, вони відвідували свята один в одного.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав в силу статті 375 ЦПК України для його скасування та, відповідно, з урахуванням вимог статті 141 ЦПК України не вбачає підстав для розподілу судових витрат, які у цій справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Данилюк Наталі Василівни залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 31 січня 2024 року