П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року м. Київ

Справа №180/86/23-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/4442/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 17 жовтня 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 19 жовтня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: визначити ціну однієї копійки; визнати національну українську гривню стабільними грошима; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» укласти договір та продавати громадянину України ОСОБА_1 долари США за гривні України, за курсом: 1 долар США за 4 гривні.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з пропозицією укласти договір купівлі-продажу валюти доларів США за гривні. Запропонований позивачем проект договору відповідачем не підписаний. На думку позивача відповідачем порушено його права на свободу договору; на заборону дискримінації; на гідність; на стабільну грошову одиницю гривню.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про зобов`язання вчинити дії - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідачем не порушувалось прав позивача, а отже у задоволенні позову слід відмовити.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, ним на електронну адресу суду першої інстанції та на електронну адресу суду апеляційної інстанції подано апеляційні скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року залишено без руху для викладу апеляційної скарги державною мовою.

На виконання вимог вказаної ухвали суду ОСОБА_1 21 грудня 2023 року надіслав на електронну адресу суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу в новій редакції викладену державною мовою.

Того ж дня, ОСОБА_1 надіслав на електронну адресу суду першої інстанції таку ж саму апеляційну скаргу в новій редакції викладену державною мовою, яку Печерський районний суд м. Києва супровідним листом від 17 січня 2024 року направив до апеляційного суду.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 було подано дві апеляційні скарги, які є ідентичними за змістом, та на те ж саме судове рішення, як за правилами передбаченими ст. 355 ЦПК України, так і за перехідними положенням ЦПК України, тобто як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції, а тому вони підлягають розгляду, як одна апеляційна скарга.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та порушує права позивача (Людини) передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а також Конвенцією про права інвалідів. Вказує на те, що суд не розглянув його клопотання про проведення експертизи та про забезпечення його правовою допомогою.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Гордієнко В.А. вказує на те, що повноваження визначення офіційного курсу іноземної валюти до національної валюти України має Національний банк України, а тому у вимогах про визначення ціни валюти України та визнання її стабільною грошовою одиницею АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем. Щодо вимог про зобов`язання укласти договір, то кожна сторона договору вправі на свій розсуд відмовитись від укладення договору з іншою стороною, при цьому законодавством передбачена заборона примушувати будь-кого укладати будь-які договори. На підставі викладеного відповідач просить апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін,.

В судовому засіданні представник відповідача - Гордієнко В.А. , заперечувала проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених нею у відзиві та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Проте 10 квітня 2024 року засобами електронної пошти позивачем були направлені «тези виступу в апеляційній інстанції», скріншоти зроблені ним з різних джерел та копії власних документів. Тому, керуючись ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що позивач 22 лютого 2022 року та 10 квітня 2022 року звертався до АТ КБ «Приватбанк» з пропозицією укласти договір купівлі-продажу валюти доларів США за гривні за курсом 4 гривні за 1 долар США, запропонувавши текст відповідного договору /т.1 а.с.9,53,61-74/.

Відповідач у листі від 12 квітня 2022 року повідомив позивача про те, що він не приймає пропозицію позивача на запропонованих ним умовах, вказав на те, що він здійснює надання банківських послуг необмеженому колу осіб на підставі договору приєднання до Умов і правил розміщених на його веб-сайті. Також відповідачем вказано на норми чинного законодавства щодо неможливості надання переваг окремим клієнтам /т.1 а.с.10-11,54-55/.

Національний Банк України у лист від 13 червня 2022 року адресованому позивачу надав роз`яснення щодо стабільності національної грошової одиниці, вказав на те, що в умовах запровадження воєнного стану в Україні з метою збереження макроекономічної стабільності в Україні, Національний Банк вимушено тимчасово зафіксував обмінний курс гривні до долара США та запровадив низку адміністративних обмежень, зокрема на валютні операції та рух капіталу. Щодо визначення долару США як товару, вказано, що будь-які гроші, з одного боку, виконують специфічні функції насамперед міри вартості, засобу обігу та платежу, а з іншого, самі можуть бути товаром. А проведення правового аналізу наданих проектів документів не відноситься до компетенції Національного Банку України /т.1 а.с.57-59/.

До позовної заяви позивачем також були долучені копії: його паспорту, його посвідчення, як особи з інвалідністю та копії грошових банкнот долар США та гривня України /т.1 а.с.6-8,49-51/.

В силу ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

В порядку ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положеннями ч.2 ст. 99 Конституції України визначено, що забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про Національний банк України» основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє стабільності банківської системи.

Згідно з положеннями ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» Національний Банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, має право визначати тимчасові особливості регулювання та нагляду за банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України, у тому числі особливості підтримання ліквідності банків, застосування економічних нормативів, формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями банків, запроваджувати обмеження на їх діяльність, у тому числі обмежувати або забороняти видачу коштів з поточних та вкладних (депозитних) рахунків фізичних та юридичних осіб, а також обмежувати або тимчасово забороняти проведення валютних операцій на території України, зокрема операцій з вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про Національний банк України» правління Національного банку приймає рішення щодо визначення та здійснення валютно-курсової політики, валютного регулювання та управління золотовалютним резервом.

В ст. 32 Закону України «Про Національний банк України» зазначено, що грошовою одиницею України є гривня, що дорівнює 100 копійкам. Випуск та обіг на території України інших грошових одиниць і використання грошових сурогатів як засобу платежу забороняються. Офіційне співвідношення між гривнею та золотом або іншими дорогоцінними металами не встановлюється.

Положеннями ст.ст. 36,37 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк розраховує та оприлюднює офіційний курс гривні до іноземних валют, облікову ціну банківських металів. Умови та порядок конвертації (обміну) гривні на іноземну валюту встановлюються Національним банком відповідно до законодавства України про валютне регулювання. Національний банк не може обмежувати права суб'єктів валютного ринку на здійснення операцій з іноземною валютою, гарантовані їм законом.

В ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк встановлює правила, форми і стандарти розрахунків банків та інших юридичних і фізичних осіб в економічному обігу України із застосуванням паперових та електронних документів, платіжних інструментів та готівки, а також координує організацію розрахунків.

В порядку ч.ч.1,2,6 ст.4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. Банк самостійно визначає напрями своєї діяльності і спеціалізацію за видами послуг. Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

В порядку ст. 2 Закону України «Про валюту і валютні операції » валютне регулювання в Україні ґрунтується на таких принципах:

1) свобода здійснення валютних операцій, що передбачає: право фізичних та юридичних осіб - резидентів укладати угоди з резидентами та (або) нерезидентами та виконувати зобов`язання, пов`язані з цими угодами, у національній валюті чи в іноземній валюті, у тому числі відкривати рахунки у фінансових установах інших країн; право фізичних та юридичних осіб - резидентів придбавати валютні цінності, активи за кордоном, переміщувати через митний кордон України валютні цінності; запровадження обмежень і заходів захисту виключно з підстав та у порядку, визначених законом, з метою забезпечення стабільності фінансової системи і рівноваги платіжного балансу України; недопущення неправомірного і необґрунтованого втручання держави у валютні операції;

2) ризикоорієнтованість, прозорість, достатність та ефективність валютного регулювання, що реалізується шляхом: спрямованості на забезпечення фінансової стабільності, економічного і соціального розвитку; відповідності заходів захисту, строків їх запровадження та обсягів, пов`язаних з ними валютних обмежень масштабам і структурі системних ризиків, що загрожують фінансовій стабільності; обґрунтованості запровадження та подовження строку дії заходів захисту; тимчасового характеру дії заходів захисту; підзвітності та публічності Національного банку України під час запровадження заходів захисту, подовження строку їх дії, оцінки результативності застосування заходів захисту; пріоритетності менш дискримінаційних інструментів валютного регулювання над більш дискримінаційними та пропорційності застосування таких інструментів; пріоритетності ринкових інструментів валютного регулювання над адміністративними;

3) самостійність та ринковість валютного регулювання, що передбачає: гнучкість валютного курсу; незалежність Національного банку України у формуванні та реалізації валютної і монетарної політики у межах, визначених законом.

В силу ч.2 ст. 4 цього Закону Свобода здійснення валютних операцій забезпечується шляхом дотримання принципів валютного регулювання, встановлених цим Законом.

Частинами 1,2 ст. 6 цього Закону визначено, що торгівля валютними цінностями здійснюється на валютному ринку України та на міжнародних валютних ринках. Структура валютного ринку України, умови та порядок торгівлі іноземною валютою та банківськими металами на валютному ринку України визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України з урахуванням вимог частини п`ятої статті 4 цього Закону.

Положеннями ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, серед яких вільне волевиявлення учасника правочину.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст.638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

В порядку ч.ч.1-3 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

За правилами встановленими ч.ч.1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 Верховний Суд роз`яснив, що найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом і у інших постановах, зокрема, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

У цій справі позивачем пред`явлені позовні вимоги: «визначити ціну однієї копійки та визнати національну українську гривню стабільними грошима» до відповідача АТ КБ «ПриватБанк». Разом з тим, виходячи з наведених вище норм чинного законодавства, визначення та здійснення валютно-курсової політики, валютного регулювання, а також забезпечення стабільності грошової одиниці України належать до виключної компетенції Національного Банку України.

Враховуючи викладене, оскільки позов пред`явлено до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позов заявлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Розглядаючи вимоги позивача: «зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» укласти договір та продавати громадянину України ОСОБА_1 долари США за гривні України, за курсом: 1 долар США за 4 гривні» апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що свобода договору, визначена положеннями цивільного законодавства, полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Прямий законодавчо встановлений обов'язок для відповідача з укладення договору на умовах запропонованих позивачем відсутній. При цьому суд, виходячи з положень ст. 19 Конституції України, не наділений повноваженнями зобов`язати укласти договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.

Посилання позивача на порушення його прав передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а також Конвенцією про права інвалідів, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки положенням вказаних Конвенцій не визначають обов`язковості укладення договорів на умовах визначених лише однією із сторін. При цьому Конвенція про права осіб з інвалідністю має мету в заохоченні, захисті й забезпеченні повного й рівного здійснення всіма особами з інвалідністю всіх прав людини й основоположних свобод, а також у заохоченні поважання до притаманної їм гідності і не надає пріоритету вказаній категорії людей в порівнянні з іншими.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не розглянув його клопотання про проведення експертизи, слід зазначити, що дійсно при зверненні до суду з позовом позивачем було подано клопотання про проведення експертизи, в якому позивач просив призначити товарознавчу експертизу та поставити перед експертами питання: «Яка ціна 1 кг нержавіючої сталі? Яка ціна 1 копійки України? Яка ціна АТ КБ «ПриватБанк»?». Суд першої інстанції дійсно ні в окремому процесуальному документі, ні в тексті рішення, не вказав щодо розгляду цього клопотання. В тезах виступу в суді апеляційної інстанції позивач також просив про призначення такої експертизи. Проте враховуючи, що позовні вимоги щодо визначення ціни однієї копійки залишені без задоволення з підстав пред`явлення цієї вимоги до неналежного відповідача, то перші два питання не підлягають дослідженню та оцінці судом. Третє питання не стосується предмету спору. Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду не вбачала підстав для призначення експертизи на стадії апеляційного перегляду справи, а відсутність вирішення даного процесуального питання не призвело до неправильного вирішення справи по суті, а тому не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Також в доводах апеляційної скарги позивач вказує на відсутність забезпечення його правовою допомогою. Так при зверненні до суду з позовом позивач просив надати йому професійного захисника - адвоката Мунтяна Т.І.

В силу положень ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Виходячи з положень ст.ст.2,26 Закону України «Про адвокатуру» Адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Закон України «Про безоплатну правничу допомогу» регулює правовідносини у сфері надання безоплатної правничої допомоги суб`єктам права на безоплатну первинну правничу допомогу та суб`єктам права на безоплатну вторинну правничу допомогу, що встановлені цим Законом.

Проте виходячи з положень Закону України «Про адвокатуру» , Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» та ЦПК України у цивільних справах суд не наділений повноваженнями призначення адвоката та конкретно визначеного учасником справи адвоката. А отже вказані доводи апеляційної скарги також не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 09 травня 2024 року.