КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/4108/18 Головуючий у І інстанції Кушнір С.І.
Провадження №22-ц/824/4689/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем Українии

16 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» про повернення безпідставно набутого майна,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив:

- стягнути з ОСОБА_1 на його користь безпідставно отриманих коштів в сумі 2 225 448,07 грн;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути майно: стіл письмовий - 1 шт., стіл обідній - 1 шт., скатертина 2,0x1,5 м - 1 шт., 500 грн., шафи канцелярські - 2 шт., стільці офісні металеві - 2 шт., коврики напільні 2,0x1,2 м та 1,5x1,0 м - 2 шт., сейф-металева шафа - 1 шт., сервант від з німецького меблевого набору «Хельга» - 1 шт., шафи одежні - 2 шт., штори (тюль) 3,0x2,0 - 1 шт., люстра - 1 шт., вішалки настінні для одягу - 3 шт., аптечка - 1 шт., шкафчик настінний для ванни - 1 шт., шкафчик навісний кухонний - 2 шт., тумба-шкафчик кухонний - 1 шт., стіл кухонний - 1 шт., жалюзі на вікно - 1 шт., стілець розкладний - 1 шт., замок ригельний - 1 шт., вставка замка типу «мультилок» - 1 шт.;

- стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що 11.09.2007 р. між сторонами було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до п. 4 якого відповідач зобов`язувалась в термін, вказаний для посвідчення основного договору, звільнити від речей зазначену квартиру та передати її позивачу.

18.09.2007 р. відповідач зазначене зобов`язання виконала після передачі їй позивачем 20 000 доларів США та сплати ним 4 765,73 доларів США авансового платежу кредиту. При цьому, зобов`язання, передбачене п. 6 попереднього договору щодо підготовки документів, необхідних для посвідчення договору купівлі-продажу квартири, відповідач не виконала, оскільки після підписання попереднього договору виявилось, що зазначена квартира перебуває у заставі за договором іпотеки у порядку забезпечення виконання умов кредитного договору № 032/29-053К від 06.03.2007 р., укладеного відповідачем із Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» 06.03.2007 р. на суму 85 000 доларів США із погашенням до 06.03.2032 р.

Посилався на те, що в подальшому сторони погодили, що позивач сплачує гроші за квартиру, а відповідач розраховується з банком за кредитом і після цього отримає документи на оформлення основного договору купівлі-продажу квартири.

Позивач зазначав, що після спливу строку попереднього договору 30.12.2007 р. та неможливістю відповідача виконати його умови щодо оформлення основного договору, а також повернення позивачу попередньо отриманих коштів у подвійному розмірі, сторони домовились про продовження дії умов попереднього договору у такий спосіб: позивач продовжує користуватися спірною квартирою, за яку відповідач вже отримала частину її вартості, сплачувати комунальні послуги та здійснювати погашення кредиту за відповідача.

Вказував, що за період з 18.09.2007 р. до лютого 2015 року відповідач отримала від позивача у вигляді погашення її кредитних зобов`язань перед ПАТ «Укрсоцбанком» грошові кошти за квартиру АДРЕСА_1 у сумі: 42 569,06 доларів США та 3087,53 грн, що за курсом НБУ станом на 09.02.2018 р. становить 1 157 560,43 грн, також позивачем сплачено комунальних послуг за квартиру у сумі: 15 035,64 грн.

18.02.2015 р. на прийомі у дільничного інспектора міліції Українець С.В. позивачу стало відомо, що групою з п`яти осіб на чолі з відповідачем було самоправно зламано замки та захоплено квартиру АДРЕСА_1 , передану йому в 2007 році відповідачем. В зазначеній квартирі залишились його особисті документи та речі, а також поліпшення квартири на суму 46 700 грн, якими відповідач заволоділа.

Таким чином, на думку позивача, саме 18.02.2015 р. він дізнався про порушення відповідачем його прав, за захистом яких він звернувся до суду. Повернувши собі квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 незаконно збагатилася без достатньої правової підстави на суму коштів, які він надав в рахунок оплати за квартиру та погашення кредиту, вартості майна та поліпшень в квартирі та оплати комунальних послуг, і тому повинна їх повернути на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 038 080 грн та судовий збір в сумі 8 810 грн, а всього стягнуто 1 046 890 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що основний договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було через порушення відповідачем обов`язку, визначеного п. 6 Попереднього договору, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25 250,00 грн, які позивач передав останній на виконання умов Попереднього договору.

Вказує, що основний договір купівлі-продажу не був укладений саме з вини позивача через порушення ним обов`язку щодо оплати повної ціни предмету купівлі-продажу у визначений сторонами строк. Посилаючись на положення ч. 1 статті 571 ЦК України, зазначає, що оскільки порушення сталося з вини боржника, сплачений ним завдаток в розмірі 25 250,00 грн залишається у кредитора. Аналогічні умови погоджені сторонами у п. 10 Попереднього договору, де визначено, що у разі порушення умов цього договору покупцем, передана ним сума залишається у продавця.

Також, зазначає, що задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 37 100 доларів США, як безпідставно набутих, з огляду на відсутність між сторонами договірних правовідносин, суд першої інстанції належним чином не перевірив обставин щодо існування можливих інших договірних правовідносин між сторонами, крім тих, які виникли за умовами Попереднього договору, на виконання яких складались відповідні розписки. Зокрема, судом не досліджено зміст вказаних розписок та помилкового вказано, що позивач в якості завдатку на виконання умов Попереднього договору передав лише 25 250,00 грн, адже як вбачається із розписок від 23.08.2007 та від 04.09.2007, позивач в якості завдатку надав їй також 5 000,00 доларів США.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що ОСОБА_2 не заперечував, що він з 2007 по 2015 рік проживав в квартирі позивача, користувався нею на свій розсуд. Відповідно, за користування квартирою він здійснював відповідні оплати, зокрема ті, що підтверджуються розписками від 17.09.2007, 26.09.2007, 05.10.2007, 25.04.2008 на загальну суму 32 100 доларів США.

З огляду на те, що відпала необхідність укладати основний договір купівлі-продажу квартири, а позивач мав намір продовжувати користуватись своєю квартирою, зазначені кошти були отримані позивачем в якості плати за користування квартирою за вказаний період часу.

Вказує також, що вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що позивач дізнався про порушення свого права 18.02.2015 року, коли відповідачка змінила замки в квартирі. При цьому, суд не врахував, що предметом спору є не усунення перешкод у користуванні квартирою, а стягнення безпідставно набутих коштів. Вважає, що оскільки позивачу було відомо про те, що основний договір не укладено в установлений строк, а саме до 30.12.2007 року, саме з цього слід починати відлік строку позовної давності, оскільки саме з цими обставинами суд пов`язує факт порушення прав позивача.

Крім того, зазначає про недотримання судом першої інстанції строків розгляду справи, що стало підставою, на думку відповідача, для стягнення з неї коштів у більшому розмірі у зв`язку зі зміною курсу валют.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на безпідставність доводів скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що основний договір купівлі-продажу квартири не був укладений саме з вини відповідача, яка приховала від позивача існування такого істотного недоліку, як те, що квартира була предметом іпотеки, а також не виконала зобов`язання щодо отримання усіх необхідних для укладення основного договору документів. Крім того, звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відповідач не заперечує факт передачі позивачу квартири, а також те, що в подальшому вона її забрала разом із поліпшенням і особистими речами позивача без узгодження з ним. Таким чином, повернувши товар у незаконний спосіб, відповідач збагатилась на суму коштів, які позивач надавав їй особисто в оплату за квартиру, вносив на погашення кредиту, вартість його майна та поліпшень, поніс на оплату комунальних послуг.

Щодо строку позовної давності, позивач відраховує його з 18.02.2015 року, коли йому стало відомо про те, що відповідач у незаконний спосіб повернула собі квартиру.

Щодо дотримання судом процесуальних строків розгляду справи, зазначив, що відповідачка сама неодноразово порушувала свої процесуальні обов`язки, не з`являлася в судові засідання, також її представник тричі з різних причин не приходив на засідання суду, що стало причиною відкладення розгляду справи.

Вважає, що суд першої інстанції повно і об`єктивно встановив обставини справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Андрєєв І.П. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача - адвокат Устенко І.О. заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, з огляду на наступне.

В ході розгляду справи судом встановлено, що11.09.2007 р. між ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_1 (відповідач) укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І.Р., зареєстрований в реєстрі за № 211. Відповідно до п. 1 Попереднього договору «Продавець» та «Покупець» домовились про продаж та про купівлю в майбутньому квартири АДРЕСА_1 за 565000 грн., що за курсом НБУ станом на 11.09.2007 р. еквівалентно 112000 доларів США.

Відповідно до п. 2 зазначеного Попереднього договору сторони зобов`язувались у строк до 30.12.2007 р. укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу зазначеної квартири.

Згідно з п. 6 зазначеного Попереднього договору, для укладення договору купівлі-продажу відповідач зобов`язувалась підготувати документи, необхідні для посвідчення договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до п. 8 зазначеного Попереднього договору на виконання зобов`язань за цим договором відповідач отримала від позивача суму у розмірі 25 250 грн, яка відповідно до п. 9 даного договору в разі порушення відповідачем його умов повертається нею позивачу у подвійному розмірі.

Судом першої інстанції також встановлено, що за період з 23.08.2007 р. по 25.04.2008 р. відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 37 100 доларів США, що підтверджується відповідними розписками ОСОБА_1 .

Так, 23.08.2007 р. відповідач отримала від позивача 3000 доларів США як завдаток та зобов`язувалась їх повернути у разі відмови від укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

04.09.2007 р. відповідач отримала від позивача 2000 доларів США в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 .

17.09.2007 р. відповідач отримала від позивача 15000 доларів США в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 .

26.09.2007 р. відповідач отримала від позивача 5000 доларів США в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 .

05.10.2007 р. відповідач отримала від позивача 11800 доларів США в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 .

25.04.2008 р. відповідач отримала від позивача 300 доларів США в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено таокж, що 06.03.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір кредиту № 032/29-053,за умовами п.п. 1.1 якого відповідачці був наданий кредит у розмірі 85 000,00 дол. США зі сплатою 11,95% річних.

Відповідно до п.1.1 та кінцевим терміном погашення заборгованості є 06.03.2032 року.

В день укладення Договору кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 також був укладений Іпотечний договір, за умовами якого відповідачка передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Соломянського районного суду м.Києві від 16.12.2014 року (справа № 17203/14-ц) відмовлено в задоволенні позову ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Рішення мотивовано тим, що відповідачка перестала вносити щомісячні платежі на виконання умов укладеного з позивачем договору в листопаді 2008 року, позивач пропустив строк для звернення до суду.

Судом також встановлено, що на квартиру АДРЕСА_1 06.03.2007 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. зареєстровано обтяження у виді заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер 4602176) на підставі іпотечного договору від 06.03.2007 р. № 545у, іпотекодержатель - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (правонаступник якого АТ «Альфа-Банк»).

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в строк визначений п. 2 попереднього договору (до 30.12.2007), так і на момент подання позову укладений не був, оскільки відповідачем не було виконано обов`язку, передбаченого п. 6 попереднього договору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в строк визначений п. 2 попереднього договору (до 30.12.2007), так і на момент подання позову укладений не був, оскільки відповідачем не було виконано обов`язку, передбаченого п. 6 попереднього договору, тому на підставі ст. 635 ЦК України та пунктів 8, 9 попереднього договору з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25 250 грн, які останній передав на виконання його умов. Крім того, на підставі ст. 1212 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 37 100 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 06.12.2021 становить 1 012 830 грн, які відповідачотримала від позивача без достатньої правової підстави, оскільки їх сплата не була обумовлена попереднім договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , тобто сторони не були пов`язаними договірними правовідносинами.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частини друга, третя статті 635 ЦК України).

У даній справі судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2007 р. між ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_1 (відповідач) укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І.Р., зареєстрований в реєстрі за № 211, в якому сторони висловили свій намір на майбутнє укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема у строк до 30.12.2007 року.

На виконання умов попереднього договору від 11.09.2007 року ОСОБА_2 було передано відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 25 250 грн. Зазначене підтверджується умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2007 року.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14 (провадження № 61-6475св20).

Судом встановлено, що основний договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був, оскільки відповідачем не було виконано обов`язку, передбаченого п. 6 попереднього договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що основний договір не було укладено не з вини відповідача, а саме з вини позивача, через відсутність у нього коштів для оплати повної вартості квартири, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно встановив фактичні обставини справи й обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами виконання нею умов, передбачених пунктом 6 попереднього договору, тому на підставі ст. 635 ЦК України та пунктів 8, 9 попереднього договору з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25250 грн, які останній передав на виконання його умов.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 37100 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату ухвалення судом рішення становить 1 012 830 грн, передача яких підтверджується власноруч складеними відповідачем розписками, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові від 29 березня 2022 року у справі № 296/3518/19 Верховний Суд вказував, що за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Норми статті 1212 ЦК Українизастосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 24 березня 2021 року у справі № 369/8126/17 (провадження № 61-5137св19).

У даній справі встановлено, що основний договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами так і не був укладений, таким чином усі зобов`язання, передбачені умовами попереднього договору, є припиненими.

Сплата коштів, які ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 на підставі розписок, умовами попереднього договору визначена не була.

Доказів існування між сторонами справи будь-яких договірних правовідносин, на підставі яких ОСОБА_1 отримувала від ОСОБА_2 грошові кошти, матеріали справи не містять.

Апеляційний суд також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності у даній справі, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Із зазначеного вбачається, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наявних обставин справи вбачається, що спору з приводу грошових коштів за розписками, складеними в період з 23.08.2007 по 25.04.2008 року, між сторонами не виникало. Згідно змісту розписок, чітких строків виконання зобов`язання обговорено не було, що свідчить про ненастання того моменту, коли у позивача могли виникнути думки про порушення його майнових прав.

Суперечки між сторонами виникли лише після 18 лютого 2015 року, коли відповідачказмінила замки в квартирі. Тобто лише з 18.02.2015 року позивач повинен був усвідомити про порушення його прав та необхідність судового захисту, а відтак строк позовної давності розпочав свій перебіг лише з вказаного часу. Із позовом до суду позивач звернувся 12 лютого 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

За таких обставин строк позовної давності за пред`явленою позовною вимогою не сплинув. Отже заява відповідача про застосування строку позовної давності є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, надано правильну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 березня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.