КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/12245/23-ц

номер провадження: 22-ц/824/824/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Приходька Сергія Володимировича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 серпня 2023 року у складі судді Дубас Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Вишневого відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(місто Київ) про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Вишневого відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції) про зняття арешту з майна.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Таращанського районного суду Київської області від 14 грудня 2009 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_2 . На виконання вказаного рішення суду відділом Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, який в подальшому було реорганізовано у Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2. В ході виконавчого провадження ОСОБА_3 сплатив наявний борг та в подальшому виконував свої обов`язки по утриманню сім`ї.

Позивачі вказували, що Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції на підставі заяви ОСОБА_1 закрив виконавче провадження НОМЕР_2 та повернув їй виконавчий лист.

Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа. У встановлений законом строк позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до державного нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , проте, як було з`ясовано, накладений Вишневим ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 арешт на все майно покійного ОСОБА_3 не був знятий. У зв`язку з цим, 19 червня 2023 року державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

25 липня 2023 року у відповідь на адвокатський запит представника позивачів від 28 червня 2023 року Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції своїм листом повідомив, що виконавче провадження № НОМЕР_2 завершено, термін зберігання матеріалів виконавчого провадження закінчився, а зняти арешт з майна покійного ОСОБА_3 можливо тільки на підставі рішення суду.

З урахуванням наведеного, позивачі просили скасувати арешт, що був накладений Вишневим ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції на все майно ОСОБА_3 постановою №564/8 від 22 листопада 2010 року та постановою від 19 квітня 2011 року в процесі виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Ухвалою судді Києво - Святошинського районного суду київської області від 07 серпня 2023 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Ухвала судді першої інстанції мотивована тим, що положеннями ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що арешт на майно було накладено постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 , то він не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а питання про зняття арешту з майна повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

З наведених підстав суддя першої інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції про зняття арешту з майна.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Приходько С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, порушення суддею норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно правового аналізу ч.1 ст. 447 ЦПК України правом на оскарження дій чи бездіяльність виконавців наділені виключно сторони виконавчого провадження. Тобто скористатись таким правом можливо безпосередньо в процесі здійснення виконавчого провадження, коли сторони мають статус стягувача та боржника. Після завершення виконавчого провадження не існує сторін виконавчого провадження. У зв`язку з наведеним, вважає, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не могли зняти арешт з майна у інший спосіб, ніж у порядку загального позовного провадження. Однак, суддею першої інстанції вказані обставин не були взяті та, відповідно, неправильно застосовано вимоги ч.1 ст. 447 ЦПК України.

Відповідач у справі Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції не скористався своїм правом на подання суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання, призначене на 16 січня 2024 року на 10 год 30 хв., не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом, завчасно, належним чином в установленому законом порядку, що підтверджується наявними у справі доказами, причини неявки суду не повідомили.

Так, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Приходько С.В. та позивач ОСОБА_2 повідомлялися судом шляхом направлення 30 листопада 2023 року судової повістки на вказані ними електронні адреси, які того ж дня була доставлені їм, що підтверджується звітами про направлення вхідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

За таких обставин представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Приходько С.В. та позивач ОСОБА_2 вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.

Відповідач Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений судом належним чиним, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення відповідачу 06 грудня 2023 року судової повістки про виклик.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

З доданих до позовної заяви документів вбачається, що рішенням Таращанського районного суду Київської області від 14 грудня 2009 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на у тримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку , щомісячно, починаючи з 20 листопада 2009 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.9).

На виконання вказаного рішення, 14 грудня 2009 року судом першої інстанції видано виконавчий лист №2-555/09, на підставі якого Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2, де стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_3

28 грудня 2017 року заступником начальника Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було прийнято постанову про повернення виконавчого листа №255/09 від 14 грудня 2009 року стягувачу (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого від 23 червня 2022 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Бутанського району Київської області (а.с.6).

Постановою державного нотаріуса Вишневої державної нотаріальної контори від 19 червня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 з тих підстав, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, накладені два арешти нерухомого майна ОСОБА_3 на підставі:

постанови №564/8 від 22 листопада 2010 року відділу виконавчої служби Києво-Святошинського району Київської області, зареєстровано 22 листопада 2010 року Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, реєстраційний номер обтяження 10513583;

постанови від 19 квітня 2011 року відділу виконавчої служби Києво-Святошинського району Київської області, зареєстровано 19 квітня 2011 року Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, реєстраційний номер обтяження 11089424 (а.с.7-8).

У відповідь на запит представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Приходька С.В. від 28 червня 2023 року Вишневим ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції надано відповідь, що згідно з перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження стан виконавчого провадження НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа №2-555/09, виданого 14 грудня 2009 року Таращанським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, завершено згідно постанови від 28 грудня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу. Згідно з пунктом 9.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» строк зберігання виконавчих документів складає 3 роки, у зв`язку з чим вказане вище виконавче провадження знищено та надати копії матеріалів виконавчого провадження не виявляється можливим. При цьому роз`яснено, що підстави для зняття арешту передбачені ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (а.с.14).

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала судді першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ч.3 ст. 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що наявність арешту, накладеного постановою державного виконавця на все майно боржника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у завершеному виконавчому провадженні, унеможливлює здійснення належної реалізації та захисту їх майнових прав, як спадкоємців померлого.

Згідно з ч.1 ст.32 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до чч.1-4 ст.57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Аналогічні положення містяться і в ст.56 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19).

Установивши, що позивач ОСОБА_1 є стягувачем у виконавчому провадженні, суддя першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження нею рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Позивачі, звертаючись до суду з позовом, зазначили відповідачем орган державної виконавчої служби, наголосивши, що не зняття органом державної виконавчої служби накладеного в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 на підставі постанови державного виконавця №564/8 від 22 листопада 2010 року та постанови державного виконавця від 19 квітня 2011 року арешту на майно ОСОБА_3 , де його було визнано боржником, є неправомірним.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

За таких обставин, висновки судді першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України є обґрунтованими, оскільки арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, підлягає розгляду за правилами розділу VII ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони виконавчого провадження можуть оскаржити дій чи бездіяльність лише безпосередньо в процесі здійснення виконавчого провадження, а після завершення виконавчого провадження не існує сторін виконавчого провадження, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку на час прийняття державним виконавцем постанови №564/8 від 22 листопада 2010 року та постанови державного виконавця від 19 квітня 2011 року про накладення арешту на майно боржника, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були сторонами виконавчого провадження, а саме, ОСОБА_1 мала статус стягувача, а ОСОБА_3 - боржника, а відтак припинення чи закінчення виконавчого провадження на змінює їх статусу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків, викладених в ухвалі судді першої інстанції, обставинам справи, та порушення суддею норм процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції є законною і обґрунтованою, суддею додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Приходька Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: