ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/24434/22

Провадження № 22-ц/4820/97/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Корніюк А.П., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник апелянтки - адвокат Бринцева С.С.,

представник ОСОБА_1 - адвокат Терещук Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 вересня 2023 року (суддя Мазурок О.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними через їх удаваність,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що 28.10.2019 року та 26.11.2019 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договори позики, на підтвердження яких відповідач надала позивачу власноручно написані розписки про одержання в борг грошових коштів. Так, ОСОБА_2 28.10.2019 року взяла в борг у ОСОБА_1 15600 Євро та зобов`язалась повернути їх до 27.11.2019 року. 26.11.2019 року отримала від ОСОБА_1 в борг 16227 Євро та 4480 грн., які зобов`язалась повернути до 10.01.2020 року.

Відповідачка належним чином зобов`язання не виконала, за період до липня 2022 року нею повернуто за договором позики від 28.10.2019 року всього 5 360,51 Євро. Станом на 09.11.2022 року заборгованість за договором позики від 28.10.2019 року становить 10239,49 Євро та 907,20 Євро 3% річних за користування коштами. Заборгованість за договором позики від 26.11.2019 року становить 16227 Євро та 4480 грн. - позика, та 1379,11 Євро і 380 грн. відповідно 3% річних за користування коштами.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 28.10.2019 року - у розмірі 11146,69 Євро, що згідно курсу НБУ становить 407 272,19 грн., та за договором позики від 26.11.2019 року - у розмірі 17606,11 Євро що згідно курсу НБУ становить 643 283,24 грн. з яких 16227,00 Євро - позики, 3 % річних від суми боргу - 1379,11 Євро та 4860,00 грн.

В січні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними через їх удаваність.

Вказала, що сторони є фізичними особами-підприємцями та між ними існували підприємницькі взаємовідносини щодо реалізації товару у вигляді брендового одягу, який надавав ОСОБА_1 для реалізації ОСОБА_2 . Фактично між сторонами було укладено інші правочини що пов`язані із реалізацією товару. Грошових коштів в борг ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримувала, а написала вказані розписки на прохання останнього для гарантування виконання грошових зобов`язань. Вказала, що у період з серпня 2019 року по 22.11.2022 року систематично після реалізації товару розраховувалась із позивачем, так за 2019 рік нею було повернуто 622840 грн., за 2020 рік - 108999 грн., за 2022 рік - 38000 грн., що підтверджується як розрахунковими документами так і змістом електронних повідомлень, якими сторони обмінювались в месенджері «Viber».

Враховуючи викладене, просила суд визнати договори позики від 28.10.2019 року та 26.11.2019 року недійсними через їх удаваність.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 вересня 2023 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 28.10.2019 року 10239,49 Євро сума позики, 3% річних від суми боргу 1035 Євро, від 26.11.2019 року - 16227 Євро та 4480 грн. сума позики, 3% річних від суми боргу - 690,08 Євро та 380 грн., а також 10396,63 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що факт укладення договорів позики та отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі відповідно 15600 Євро та 16227 Євро і 4480 грн. підтверджується розписками, датованими 28 жовтня 2019 року та 26.11.2019 року. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про безгрошовість договорів позики, неотримання позичальницею сум позики, ОСОБА_2 не надано.

Щодо стягнення 3% річних нарахованих позивачем згідно ст.625 ЦК України, то суд дійшов висновку що стягненню підлягає сума нарахована у період до 23.02.2022 року, оскільки за положеннями пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності визначеної статтею 625 ЦК України.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу в учасників оспорюваних правочинів на укладення договорів позики для приховання інших правочинів, який вони насправді вчинили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що вона розрахувалась з ОСОБА_1 на значні суми, однак судом не перевірено вказані обставини. Гроші в борг вона не отримувала, а отримувала товар, який обіцяла ОСОБА_1 продати та за отримані кошти розрахуватись за нього. Наявність підприємницьких відносин підтверджується зокрема змістом електронних повідомлень, якими сторони обмінювались в застосунку «Viber». Вказала, що ОСОБА_1 звертався із заявою про вчинення кримінального правопорушення в якій серед іншого стверджував, що передавав ОСОБА_2 саме товар, а не грошові кошти. На думку апелянта нею надано достатньо доказів на підтвердження того, що розписки ОСОБА_2 є удаваними правочинами, вчиненими для приховування іншого правочину, а саме, договору купівлі-продажу товару з відстрочкою платежу на майбутнє.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , пославшись на законність та обґрунтованість судового рішення зауважив, що доводи апеляційної скарги є невмотивованими та не підтверджені доказами. Він не передавав товар ОСОБА_2 під реалізацію, а надавав позики у відповідних розмірах, на підтвердження чого надав суду відповідні розписки.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Бринцева С.С. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 15600 Євро та зобов`язалась повернути їх до 27.11.2019 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 надано ОСОБА_1 власноручно написану розписку.

26 листопада 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 16227 Євро та 4480 грн., та зобов`язалась повернути їх до 10.01.2020 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 також надано ОСОБА_1 власноручно написану розписку.

ОСОБА_2 свого обов`язку за договором позики від 28 жовтня 2019 року в повному обсязі не виконала, на погашення боргу сплатила 5 360,51 Євро, а тому заборгованість за цим договором позики станом на час звернення до суду з позовом склала 10239,49 Євро.

За договором позики від 26.11.2019 року ОСОБА_2 свого обов`язку не виконала в повному обсязі, у визначений в розписці термін грошові кошти ОСОБА_1 не повернула.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів) (постанови Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 278/1621/21 (провадження № 61-13700св23), від 21 квітня 2022 року у справі № 397/791/17 (провадження № 61-6572св19) та інші).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

У статті 204 ЦК України закріплено принцип презумпції правомірності правочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанови Верховного Суду 28 лютого 2024 року у справі № 159/4766/21 (провадження № 61-15464св23), від 13 грудня 2023 року у справі № 295/13310/21 (провадження № 61-12351св22), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21) та інші).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) звернула увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України.

Таке розуміння узгоджується із законом. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Водночас законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів. Натомість заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору або розписки, якщо вона втілена в окремому документі, під впливом помилки, обману, насильства тощо.

Суд має оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вимогами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки у сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме певний правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей (інший) правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, пред`являючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його переконання, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Фактичними обставинами справи, встановленими судом першої інстанції, на підставі наданих сторонами доказів, встановлено, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договорами позики, укладеними з однієї сторони ОСОБА_1 - позикодавцем, і з іншої сторони ОСОБА_2 - позичальником.

На підтвердження факту укладення договорів позики та його умов позивач за первісним позовом надав суду розписку від 28.10.2019 року, в якій посвідчено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 15600 Євро, які зобов`язалася повернути позикодавцю до 27 листопада 2019 року. Тобто розписка від 28.10.2019 року підтверджує існування зобов`язання, яке виникло із договору позики. За розпискою від 26.11.2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 16227,00 Євро + 4480 грн., які зобов`язалася повернути позикодавцю до 10.01.2020 року. Тобто розписка від 26.11.2019 року теж підтверджує існування зобов`язання, яке виникло із договору позики.

Та обставина, що між сторонами до укладення договорів позики існували підприємницькі правовідносини щодо купівлі-продажу стокової одежі, у зв`язку з цим між ними велися різного роду переписки, не спростовує існування між сторонами договірних правовідносин, передачу грошових коштів у борг ОСОБА_2 й обов`язок їх повернути.

Із наданих сторонами та досліджених судом доказів убачається, що позичальник ОСОБА_2 до настання строку виконання зобов`язання не оспорювала договори позики.

Належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності укладених договорів позики відповідно до вимог статті 235 ЦК України, якими обґрунтовано зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 не надала.

Докази виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договорами позики в повному обсязі у матеріалах справи відсутні.

Надана виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження того, що в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 також було сплачено:

08.12.2019 переказ на загальну суму 64 400 грн. (а.с.192, т.1, а.с. 104, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 2432,02 Євро,

10.12.2019 року - 13800 грн. (а.с.193, т.1, а.с.104, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 526,11 Євро,

16.12.2019 року 23000 грн. (195, т.1, а.с. 103, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 1072,16 Євро,

19.12.2019 року 14999 грн. (а.с.197, т.1, а.с.103, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 618,51 Євро,

24.12.2019 року 7000 грн. (а.с. 196, т.1 а.с. 102, т.2 ), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 294,48 Євро,

09.01.2020 року - 13500 грн. (а.с. 200, т.1., а.с. 102, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 567,94 Євро,

11.01.2020 року 14999 грн. (а.с. 199, т.1, а.с. 102, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 631,17 Євро,

13.01.2020 року 14900 грн. (а.с. 203, т.1, а.с. 101, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 626,84 Євро,

19.01.2020 року 5000 грн. (а.с. 201, т.1, а.с. 101, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 203,25 Євро

19.01.2020 року 12000 грн. (а.с. 202, т.1, а.с. 101, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 487,21 Євро,

30.09.2022 року 4000 грн. (а.с. 90, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 115,87 Євро

22.11.2022 року 5000 грн. (а.с. 89, т.2), що на дату платежу згідно курсу НБУ становить 133,54 Євро, а всього: 187598 грн., що на дати платежів в сумі становить 7709,10 Євро відповідно, не підтверджують погашення заборгованості ОСОБА_2 за вищезазначеними договорами позики. Як вбачається із зазначених виписок поповнення готівкою в терміналі самообслуговування здійснювалось платниками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , переказ з карти Приватбанку через додаток Приват24: відправник ОСОБА_8 , оскільки не зазначається мета такого поповнення та інше.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі за договорами позики від 28.10.2019 року 10239,49 Євро сума позики, 3% річних від суми боргу 1035 Євро, від 26.11.2019 року - 16227 Євро та 4480 грн. сума позики, 3% річних від суми боргу - 690,08 Євро та 380 грн.

Такі висновки не суперечать правовим позиціям, висловленим Верховним Судом у постановах від 18 травня 2020 року у справі № 177/1659/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, від 27 листопада 2019 року у справі № 752/19567/14-ц, у яких, установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли договірні правовідносини, а відповідачі, отримавши грошові кошти у позику, не повернули їх у повному розмірі у встановлений строк, суди зробили висновок про стягнення боргу за договорами позики.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини. В ході розгляду справи в суді першої інстанції клопотання про долучення до матеріалів справи інших доказів, що мають значення для справи, не заявляла.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання скаржника на незаконність судового рішення з посиланням на заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України відносно ОСОБА_2 , адже зазначений документ не був предметом дослідження у суді першої інстанції, а суд апеляційної інстанції перевіряє правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його постановлення. Крім того, долучивши вказаний документ до апеляційної скарги, скаржник не заявила клопотання про його приєднання до матеріалів справи з обґрунтуванням поважності причин неподання його до суду першої інстанції. В судовому засіданні поважності причин неподання даної заяву суду першої інстанції колегія суддів не встановила.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 травня 2024 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.П. Корніюк

О.І. Ярмолюк