н/п 4-с/953/6/24
"29" квітня 2024 р. Київський районний суд міста Харкова в складі:
судді Єфіменко Н.В.,
за участі секретаря Лущан В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального Управління міністерства юстиції, -
04 вересня 2023 року ОСОБА_1 (далі: боржник) звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального Управління міністерства юстиції в якій просить суд визнати неправомірним рішення уповноваженого державного виконавця щодо не зняття арешту з усього майна, що їй належить, під час повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні №41305925; зобов`язати уповноваженого державного виконавця зняти арешт з усього належного їй майна у виконавчому провадженні №41305925, у тому числі вилучити наявні обтяження у відповідних державних реєстрах. Одночасно просила суд поновити строк на подання скарги за отримання інформації про накладення арешту 29.08.2023р.
В обґрунтування поданої скарги боржник посилався на перебування у провадженні Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального Управління міністерства юстиції виконавчого провадження №41305925, за яким вона виступає боржником, та в рамках якого державним виконавцем накладено арешт на все її майно. В подальшому ВП №41305925 було закрите, проте арешт не знятий, внаслідок чого вона вимушена звернутися до суду за захисником своїх прав та законних інтересів.
Представник державної виконавчої служби заперечував проти задоволення скарги оскільки норми Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають зняття арешту до закінчення виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа стягувану, той має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду.
До судового засідання стягувач, боржник та його представник, а також представник ДВС, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги, не з`явились. Представник боржника подав заяву про розгляд скарги за його відсутності, інші причину неявки не повідомили.
Відповідно до ч.2 ст.447 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути подану скаргу за відсутності стягувача, боржника та державного виконавця.
Обставини, встановлені судом при розгляді скарги:
16.02.2008. божник зареєструвала шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
19.12.2012 рішенням Київського районного суду м. Харкова стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором сумі 169 734, 55 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 697, 35 грн.
05.09.2013 видано виконавчий лист.
18.09.2013 постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника.
30.10.2014 постановою державного виконавця оголошено розшук майна боржника, а саме транспортного засобу «Honda Civic», р.н. НОМЕР_2 .
14.11.2019 постановою державного виконавця накладено арешт на грошові кошти боржника.
11.03.2020 постановою державного виконавця накладено арешт на грошові кошти боржника.
13.03.2020 постановою державного виконавця накладено арештна все майно боржника.
Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні даної скарги та застосовані норми права:
За приписами ч.1 ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Зазначене конституційне положення відображено і у п.7 ч.3 ст.2 та ст.18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року 1404-VІІІ (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно з ч.1 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Аналогічні положення були передбачені у ст. 1, 11 Закону в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року.
Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналогічні положення викладені у ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження».
Статтею 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Відповідно до ст.122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Згідно зі ст.123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 ст.127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» ч.1 ст.449 ЦПК України, ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, і відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.
Так, у ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» закріплено, що копії постанов виконавцята інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.
Відомості про дати надсилання постанов державного виконавця та вручення їх боржнику, у цій справі відсутні.
За дізнання 29.08.2023 божником інформації щодо накладення арешту на все її майно, та звернення до суду 04.09.2023, враховуючи, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася про порушення свого права, суд вважає, що боржником не пропущено строк для подання скарги, а відтак відсутні підстави для поновлення процесуального строку на звернення до суду зі скаргою.
Відповідно до ч.2, ч.3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно ст.2 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема, верховенства права, справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Частиною 1 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Приписами ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові ВС від 26.01.2022 у справі № 127/1541/14-ц.
Згідно із п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Саме вказані причини стали підставами у даній справі для повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні в якому на нерухоме майно скаржника у цій справі було накладено оспорюваний арешт.
За змістом положень ч.5 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.
Ураховуючи положення п.1 ч.1 та ч.5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, а також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Указаний механізм запроваджено законодавцем із метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до ч.5 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Таким чином, приписи ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження не порушував, адже вказаний закон не передбачав у нього обов`язку зняти арешт з майна боржника у разі повернення без виконання виконавчого листа через відсутність майна у боржника, про що безпідставно зазначає скаржник.
Вказані висновки зазначено також ВС у постанові від 09.01.2023 у справі за № 2-3600/09.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 260, 447 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального Управління міністерства юстиції, - відмовити.
Ухвала набирає законної сили після її проголошення, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Суддя -