КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/9593/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11088/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Сергієнко Н.О. звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила: припинити право власності ОСОБА_5 на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 1/18 частині квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути на користь ОСОБА_5 компенсацію за належну їй 1/6 частину квартири у сумі 421 317,17 грн.; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесені судові витрати (а.с. 1-6, 68-70).

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що спірна квартира за адресою АДРЕСА_1 належала на праві приватної (спільної, часткової) власності ОСОБА_6 та членам його родини ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в рівних частках. Загальна площа квартири становить 67,48 кв.м., житлова 38,6 кв.м., складається із трьох ізольованих кімнат: 1 кімната 17,7 кв.м., 2 кімната 9,2 кв.м., 3 кімната 11,7 кв.м., кухня площею 7,6 кв.м., ванна кімната 2,9 кв.м., вбиральня 1,5 кв.м., коридор 13,2 кв.м., вбудована шафа 1,1 кв.м., квартира обладнана балконом 3,0 кв.м., лоджія 3,36 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 1/6 частки квартири успадкувала її донька ОСОБА_1 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 1/6 частки квартири успадкувала його донька ОСОБА_1 . Таким чином, 3/6 частки квартири належить ОСОБА_1 , 1/6 частки її чоловіку ОСОБА_2 , 1/6 сину ОСОБА_3 та 1/6 доньці ОСОБА_5 .

Проте, проживання упродовж двох років всіх мешканців в спірній квартирі не склалося, позивачі, яким в сукупності належить 5/6 квартири, не можуть проживати разом з відповідачкою у зв`язку з тим, що вона чинить позивачам перешкоди у користуванні їх частками у квартирі, самовільно розпоряджається всією спірною квартирою, запрошує невідомих осіб до квартири, пиячить, палить в приміщенні квартири, виносить речі позивачів та не повертає назад, постійно влаштовує сварки з позивачами, не приймає участі у сплаті комунальних послуг.

Вказувала, що позивачі неодноразово звертались до відповідачки з пропозицією продажу спірної квартири з пропорційним поділом грошових коштів в залежності від частки квартири у власності, отриманих від такої реалізації усіма співвласниками, однак, у добровільному порядку продати спірне нерухоме майно відповідачка відмовляється. Також, зазначали про неможливість виділення часток квартири в натурі у зв`язку з її технічними характеристиками, адже квартира, яка знаходиться у спільній частковій власності, підлягає розподілу в натурі лише у випадку, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Зазначали, що 17 грудня 2022 року було звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з метою припинити порушення правил сумісного проживання. Також, 20 грудня 2022 року позивачі звернулися до правоохоронних органів з метою припинити порушення правил сумісного проживання.

Стверджували, що позивачі у добровільному порядку пропонували відповідачу сплатити кошти останній за 1/6 частку квартири, просили не приводити до квартири сторонніх осіб без згоди всіх співвласників квартири та не влаштовували сварки, проте, всі ці дії не призвели до вирішення проблеми.

Ринкова вартість спірної трикімнатної квартири становить 2 527 903,00 грн. Позивачі внесли на депозитний рахунок суду грошові кошти, що дорівнюють вартості 1/6 частки квартири, що достатньо для купівлі окремого житла відповідачем, а тому, у разі задоволення позову, не завдасть їй істотної шкоди (а.с. 1-6, 68-70).

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_5 - адвокат Желтухін Є.О. просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що відповідачка має неповнолітню дитину - 11-річного сина, який проживає разом із нею у квартирі, а тому, позбавлення права власності відповідача на спірну квартиру завдасть суттєвої шкоди як їй, так і дитині. При цьому, враховуючи стать дитини, їй та сину слід проживати в окремих кімнатах. Запропонована сума компенсації є недостатньою для придбання нормального житла у тому ж районі Києва. Відповідач та її син не мають у власності іншого житла, а тому, задоволення позову істотно порушить права її як власника, так і дитини (а.с. 75-78).

У відповіді на відзив представник позивачів - адвокат Сергієнко Н.О. зазначила, що відповідачу належить лише 7 кв.м. спірної квартири, тобто її частка є незначною, суми компенсації за її частку буде достатньо для покупки іншого житла, а подальше спільне проживання всіх співвласників неможливе через негативну поведінку відповідача (а.с. 94-96).

У письмових поясненнях начальник Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної державної адміністрації Дмитренко О. заперечував проти задоволення позову, оскільки з відповідачем у спірній квартирі проживає її син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які іншого житла у власності не мають. Таким чином, задоволення позову завдасть їм суттєвої шкоди, а тому, в інтересах дитини, слід відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 129-130).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/6 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - залишено без задоволення (а.с. 149-158).

Не погодившись з рішенням суду, 21 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Сергієнко Н.О. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю (а.с. 160-162).

На обґрунтування скарги зазначала, що позивачі вважають, що виплата 1/6 частки від ринкової вартості квартири шляхом внесення коштів на депозитний рахунок у вигляді вартості частки відповідачки у спільній квартирі є належною компенсацією відповідачу за частку у спільній власності, не завдасть істотної шкоди відповідачу, а також не обмежить її гарантоване право власності. Натомість відмова у задоволенні вимог позивачів призведе до подальшого неконтрольованого та неправомірного заволодіння їх майном, використання його без згоди власників. Позивачами були внесені на депозитний рахунок суду грошові кошти, що дорівнюють вартості 1/6 частки квартири, що достатньо для купівлі окремого житла відповідачем.

Вказувала, що подальше спільне проживання всіх співвласників неможливе через негативну поведінку відповідача. Зокрема, вона чинить перешкоди у користуванні позивачами їх частками у квартирі, самовільно розпоряджається всією спірною квартирою, не сплачує комунальні послуги, запрошує невідомих осіб до квартири, пиячить, палить в приміщенні квартири, що свідчить про її антиморальну та антисоціальну поведінку, яка негативно впливає на інших мешканців, які володіють 5/6 квартири. Окрім цього, Шевченківським районним судом м. Києва 27 лютого 2023 року ухвалено вирок у справі № 761/6698/23, якою ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку за ч. 1 ст. 309 КК України.

З урахуванням норм ст. 47 ЖК України та належну відповідачу частку квартири у розмірі 1/6, що від загальної площі 38,6 кв.м. становить 6,4 кв.м., що очевидно є незначною часткою, яка не може бути виділена в натурі з урахуванням вимог норми житлової площі на одну особу. Відповідач в ході розгляду справи в суді першої інстанції не надала будь яких належних та допустимих доказів щодо відсутності у неї та її чоловіка іншого житла. Також, відповідач під час розгляду справи не надала будь-якого підтвердження, що грошових кошів, які були внесені позивачами на депозитний рахунок суду, не буде їй достатньо для придбання власного окремого житла. Оцінка, яка була надана позивачами щодо вартості спірної квартири відповідачем не оспорювалась та не заперечувалась. Правова позиція відповідача по справі та її представника стосовно порушення прав та інтересів малолітньої дитини, з якою проживає відповідач, є сумнівною, бо дитина не повинна мешкати в таких умовах і до того ж дитина має бути зареєстрована в тому місці, де вона проживає, що відповідач не зробила, а суд першої інстанції не взяв це до уваги.

Крім того, не погоджується сторона позивача з тим, що протокольною ухвалою суду від 26.09.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, адже такі документи підтверджують антисоціальну та аморальну поведінку відповідача, що негативно впливає на спільне проживання позивачів та відповідача та на дитину в цілому. Також, протокольною ухвалою суду від 21.02.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме встановлення місця проживання чоловіка відповідачки, з яким вона вступила в шлюб в грудні 2023 року, та відмовлено в отриманні інформації щодо наявності в чоловіка відповідачки нерухомого майна, повернуто вирок суду щодо відповідачки і її чоловіка.

Апелянти вважали, що підтвердження наявності майна у чоловіка відповідачки має значну роль у додержанні принципів змагальності та диспозитивності сторін і підтвердження того, що існує альтернативне майно для проживання відповідачки. Зазначала, що протокольною ухвалою суду від 26.03.2024 року відмовлено у клопотанні адвоката Сергієнко Н.О. про долучення доказів і повернуто адвокату, проте додатком до даного клопотання була відповідь Національної поліції України ГУ Національної поліції в м. Києві, в якій зазначено систематичні порушення спокою родини позивачів, наявність осіб, з якими відповідачка постійно свариться, зазначено про розпивання відповідачкою з подругами на території спільної квартири алкогольних напоїв.

Перевіряючи обставини справи судом не встановлено, що відповідач систематично не сплачує комунальні послуги, хоча відповідач та її представник не надали суду будь-яких документальних підтверджень зворотнього.

Вважала, що оскаржуване судове рішення не захищає малолітню дитину, а породжує безкарність відповідача за те, що останній зручно проживати самостійно в трьохкімнатній квартирі, ніж придбавати собі однокімнатну квартиру, остання зловживає цим та займає для власного проживання всю квартиру, тим самим не даючи та позбавляючи можливості проживати в квартирі позивачам, що в свою чергу порушує їх право власності.

Судом було встановлено, що спірна квартира є неподільною річчю та поділу чи виділу в натурі не підлягає, тому враховуючи вказані обставини стає зрозуміло, що інакше в законний спосіб вказаний спір вирішити неможливо. До того ж, третя особа помилково прийшла до висновку про те, що дитина проживає в спірній квартирі в належних умовах, бо умови, в яких проживає та знаходиться дитина, не є належними, постійні сварки, п`янкі, конфлікти, виклики поліції, поведінка відповідача, це все негативно впливає на її розвиток, тому висновком Служби у справах дітей та сім`ї та судовим рішенням суд не захистив права та інтереси дитини (а.с. 160-162).

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_5 повідомила, що з грудня 2023 року у зв`язку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_9 , на підтвердження чого надала до суду докази (а.с. 231).

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представник та представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Сергієнко Н.О. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Відповідачка ОСОБА_4 , її представник - адвокат Желтухін Є.О. заперечували проти задоволення скарги і просили її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком, про що у справі є докази. Повідомлення позивача ОСОБА_3 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, позивач ОСОБА_3 був сповіщений повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС його представника - адвоката Сергієнко Н.О., що представник підтвердила в суді апеляційної інстанції. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації - Дмитренко О. подав заяву в якій заперечував проти задоволення скарги, справу просив розглянути за відсутності представника (а.с. 203-216, 224-231).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зі свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994 року, яке видано Відділом приватизації держадміністрації Шевченківського району м. Києва, вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та членам його сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному. Загальна площа квартири становить 67,48 кв.м. (а.с. 17).

Відповідно до технічної характеристики квартири вона розташована на 1 поверсі 9 поверхового будинку та складається із трьох кімнат житловою площею 38,6 кв.м.: 1-ша кімната 17,7 кв.м., 2-га кімната - 9,2 кв.м., 3-тя кімната - 11,7 кв.м.; кухні площею 7,6 кв.м., ванної кімнати 2,9 кв.м., вбиральні - 1,5 кв.м., коридору - 13,2 кв.м., вбудованої шафи - 1,1 кв.м., балконом - 3,0 кв.м., лоджією 3,36 кв.м. Загальна площа - 67,48 кв.м. (а.с. 17, зворот).

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2020 року, яке видано державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. та зареєстровано в реєстрі за №7-30, вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дочка ОСОБА_1 , а саме, 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 19).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2020 року, що видано державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. та зареєстровано в реєстрі за №7-32, спадкоємцем майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_1 , а саме, 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 20).

На замовленням ОСОБА_1 оцінювачем ОСОБА_10 було складено звіт про оцінку майна трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого ринкова вартість об`єкта оцінки - трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , становить 2 527 903,00 грн. Дата складання висновку - 09.02.2023 року (а.с. 21-34).

Шевченківським УП ГУНП у м. Києві від 08.02.2023 року № 73-аз/125 надано відповідь на адвокатський запит стосовно здійснення викликів поліції з 01 серпня 2022 року по 31 січня 2023 року мешканцями квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з якого вбачається:10.12.2022 року здійснено виклик ОСОБА_5 , у якої стався конфлікт з братом ОСОБА_3 . Відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_3 складено адміністративні протоколи за ст. 173-2 КУпАП;

за викликом від 17.12.2022 року по прибуттю за адресою АДРЕСА_1 , виявлено ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , які перебувати у стані алкогольного сп`яніння. Відносно вказаних осіб винесено адміністративні постанови за ст. 183 КУпАП;

17.12.2022 року до правоохоронних органів зверталась ОСОБА_1 , яка повідомила, що співмешканець її доньки ОСОБА_11 ображав буянить, виганяє заявницю. Відносно останнього складено протокол за ст. 173-2 КУпАП;

20.12.2022 року за викликом ОСОБА_1 по прибуттю за адресою АДРЕСА_1 , виявлено ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , які вчиняли відносно матері ОСОБА_1 насильство психологічного характеру. Відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_5 складено протоколи за ст. 173-2 КУпАП;

18.01.2023 року за викликом ОСОБА_5 по прибуттю за адресою АДРЕСА_1 , встановлено, що заявниця викликала поліцію з приводу розподілу квартири, допомоги поліції не потребує (а.с. 35).

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Шевченківським районним судом м. Києва 27 лютого 2023 року ухвалено вирок у справі № 761/6698/23, яким ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку за ч. 1 ст. 309 КК України та призначено їй покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на неї визначених обов`язків. Зі змісту вказаного вироку, вбачається, що 15.02.2023 за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , працівниками Шевченківського УП ГУНП у м. Києві вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, масою 54,66 г. Копію вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року у справі № 761/6698/23 надано до районного суду (а.с. 92-93)

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 має сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 105-107),з яким проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 внесли на депозитний рахунок суду суму вартості 1/6 частки спірної квартири, що підтверджується квитанцією від 20.03.2023 року (а.с. 39).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що припинення права власності ОСОБА_5 на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди її інтересам оскільки, у відповідачки відсутнє інше житло і такі доводи відповідача позивачами не спростовані.

Колегія суддів погодилась із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 358 ЦК України).

Статтею 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Так, згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , зокрема, ОСОБА_1 належить 3/6 частки спірної квартири, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/6 часток спірної квартири.

Звертаючись до суду із даним позовом про припинення права відповідача у спільній сумісній власності, а саме у спірній квартирі, позивачі посилались на те, що є частка відповідача є незначною (1/6), не може бути виділена в натурі, спільне проживання, володіння і користування майном є неможливим, оскільки відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні їх частками у квартирі, самовільно розпоряджається всією спірною квартирою, запрошує невідомих осіб до квартири, пиячить, палить в приміщенні квартири, виносить речі позивачів та не повертає назад, постійно влаштовує сварки з позивачами, не приймає участі у сплаті комунальних послуг.

Так, між співвласниками спірної квартири існують неприязні стосунки, непорозуміння та виникають постійні конфлікти стосовно порядку користування житлом, про що свідчать неодноразові звернення позивачів та відповідачки до органів поліції, та не заперечується самими сторонами (а.с. 35).

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 не має іншого житла, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїм сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не заперечується сторонами по справі.

Об`єктивних доказів звернення до суду з вимогами про встановлення між співвласниками квартири порядку користування спільною частковою власністю та (або) неможливість встановлення такого порядку до суду не надано і судом таких не встановлено.

При цьому, як зазначено в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 686/17974/17, від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_4 зазначала, що не має у власності іншого житла, і позбавлення її права на частку в спірній квартирі завдасть їй значної шкоди, оскільки спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що у відповідача на праві власності є інша нерухомість або вона (а також її неповнолітній син) мають законні права на інше, ніж спірна квартира, місце проживання.

Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Припинення права відповідачки (з якою проживає її неповнолітній син) на частку у спірній квартирі призведе до припинення права користування цим житлом, що фактично завдасть відповідачці( та її неповнолітньому сину) істотної шкоди, оскільки остання буде позбавлена єдиного наявного у неї житла, що є недопустимим, в розумінні гарантованого Конституцією України права особи на житло.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачі не надали належних доказів неможливості встановлення порядку спільного користування майном та доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника майна.

Щодо вимоги позивачів про визнання за ними права власності на частки відповідачів, то тлумачення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України та ст.365 ЦК України свідчить про те, що припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника права на частку; визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі №169/740/20).

За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про присудження грошової компенсації на користь відповідача за спірну 1/6 частину спірної квартири - як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України.

Врахувавши наведені норми матеріального права, висновки Верховного Суду та обставини даної справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилаються скаржники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені апелянтами судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 20 вересня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова