КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1235/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Головного управління юстиції у місті Києві про визнання права власності у порядку спадкування на обов`язкову частку у спадковому майні,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_3 пред`явив в суді зазначений позов, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, однак батько склав заповіт на ім`я своєї дружини ОСОБА_2 .

Позивач відповідно до статті 1241 ЦК України відноситься до повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, а отже має право на обов`язкову частку у спадщині, тобто половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом.

24 травня 2019 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л. було відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язку частку у спірному майні.

Вказував, що квартира АДРЕСА_1 була набута його батьком та відповідачкою у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Однак позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру за договором дарування на користь свого сина ОСОБА_5 .

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на обов`язкову частку у спадковому майні, що залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 , а саме:

на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 ;

на 1/8 частину квартири АДРЕСА_3 ;

на 1/8 частину квартири АДРЕСА_4 ;

на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:084:0039, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташованої за адресою: АДРЕСА_5 .

Також просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1 114 779,37 грн майнової компенсації за право на 1/8 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на:

1/4 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

1/8 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 ;

1/8 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_4 ;

1/4 частку у праві спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:084:0039 та цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану за адресою: АДРЕСА_5 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач та відповідачка в особі своїх представників подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_3 оскаржив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його вимог про стягнення з ОСОБА_2 1 114 779,37 грн компенсації за право на 1/8 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що відмовивши у задоволенні позовних вимог з підстав відсутності доказів належності цієї квартири до спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції тим самим поклав на позивача обов`язок доведення цих обставин, що є неправильним застосуванням норм матеріального права, адже всупереч правовим висновкам Верховного Суду не застосував до спірних правовідносин положення статей 22, 24, 28 КпШС України та статті 60 СК України, відповідно до яких набуття подружжям спільної сумісної власності на майно набуте одним із подружжя в період шлюбу презюмується, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Надані відповідачкою квитанції лише підтверджують здійснення платежів за спірну квартиру, однак не доводять, що сплачені згідно них кошти були її особистою власністю. ОСОБА_2 не заявляла зустрічних вимог про визнання спірної квартири її особистою власністю, такого рішення суду, отриманого в межах іншої справи, вона суду не надала, тому презумпція спільності права власності на спірну квартиру нею спростовано не було.

Позивач також не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що він наразі не є власником чи співвласником спірної квартири, відтак відсутні правові підстави для застосування судом статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та стягнення відповідної компенсації на його користь.

Зокрема зазначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, при цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відтак, прийняття позивачем спадщини після померлого ОСОБА_4 шляхом подання заяви нотаріусу підтверджує наявність в нього права на 1/8 частку у праві власності на спірну квартиру з моменту смерті ОСОБА_4 , незалежно від наявності у позивача свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновків про відсутність у позивача прав співвласника спірної квартири в результаті неправильного застосування норм матеріального права, зокрема, внаслідок незастосування до спірних правовідносин статей 328, 1226, 1268, 1269 СК України, які підлягали застосуванню.

Водночас, наявність у позивача прав на 1/8 частку у праві власності на спірну квартиру наділяла останнього правами, передбаченими статтею 364 ЦК України, в тому числі правом на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки у випадку неможливості виділення у натурі частки із спільного майна.

Стверджує, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 після 23-х років проживання у шлюбі із ОСОБА_4 , є спільною сумісною власністю подружжя, чого спростовано не було. У зв`язку з цим, померлому ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини належала 1/2 частина права власності на неї, а він, як повнолітній непрацездатний син померлого, має право на 1/8 обов`язкову частку у праві власності на спірну квартиру, що складає половину від частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом (1/2 від 1/4) згідно статті 1241 ЦК України.

Утім, спірна квартира 18 травня 2019 року була безоплатно відчужена відповідачкою на користь свого сина - ОСОБА_5 за договором дарування. Відчуження ОСОБА_2 спірної квартири, у якій право на 1/8 частку належить позивачу, не припинило права власності останнього, і відповідна частка в квартирі може бути витребувана з чужого незаконного володіння.

Позивач вважає, що оскарження ним договору дарування від 18 травня 2019 року, скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за сином ОСОБА_2 та її витребування з незаконного володіння не буде ефективним способом поновлення порушених прав позивача та не відповідатиме принципу процесуальної економії.

При цьому позивач зауважує, що розглядаючи спір про право власності на частку у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, суд може одночасно вирішити питання про виділ частки/поділ такого майна, якщо цей спосіб захисту порушених прав чи інтересів є найбільш оптимальним за відповідних умов правовідношення.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення із ОСОБА_2 1 114 779,37 грн майнової компенсації за право на 1/8 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ним частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки квартира АДРЕСА_1 , на яку останній заявив права, взагалі не входить до складу спадщини та є її особистою приватною власністю.

Зазначає, що ця квартира була придбана нею особисто за особисті кошти відповідно до інвестиційного контракту від 15 березня 1999 року, укладеного між АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 , вартістю 201 060,00 грн, яку вона сплатила у період з 1999 по 2005 рік та отримала свідоцтво про право власності на квартиру. Із наданих квитанцій вбачається, що у графі «назначение взноса» вказано «Інвестування у житлове будівництво за рахунок моїх особистих коштів за контрактом 11289 від 15 березня 1999 року». У свідоцтві про право власності на квартиру від 06 жовтня 2000 року зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Крім цього, заявлена позивачем вартість квартири у розмірі 8 918 235,00 грн і відповідно вартість 1/8 частки у розмірі 1 114 779,37 грн не підтверджені допустимими та достовірними доказами. Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 25 червня 2021 року № 1097 введено в експлуатацію єдину базу даних звітів про оцінку з модулем електронного визначення оціночної вартості, сервісом послуги електронного визначення оціночної вартості та автоматичного формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості. Як зазначалося у позовній заяві, позивач не має правовстановлюючих документів на нерухоме майно, отже необхідні для оцінки документи представником позивача не надавалися, а оцінка спірної квартири відповідно до вимог законодавства не проводилася. Надана представником позивача цінова довідка не є допустимим та достовірним доказом.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що зазначаючи про те, що позивач «є громадянином США та надав документи на підтвердження втрати працездатності, передбачені насамперед правом цієї країни», суд першої інстанції не встановив такі обставини, що мають значення для справи для обґрунтування висновків суду:

- якими правовими нормами США визначається порядок встановлення інвалідності в США;

- яким органом встановлюється група інвалідності у США;

- якими документами підтверджується встановлення групи інвалідності в США;

- чи був позивач громадянином США на момент отримання інвалідності у 2013 році, як зазначається у довідці, оскільки паспорт на ім`я ОСОБА_7 виданий 29 березня 2017 року, докази громадянства США позивача ОСОБА_8 в матеріалах справи взагалі відсутні.

Також суд не встановив обставини щодо відсутності доказів 2013 року (виданих у 2013 році) про встановлення групи інвалідності позивачу у 2013 році та доказів про наявність у позивача групи інвалідності на день смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що із перекладу засвідчення копії документу зберігача вбачається, що для засвідчення копію документу надав ОСОБА_9 , причому у рядку (опис оригіналу документу) зазначено, що була надана фотокопія документа. При цьому підпис посвідчено саме ОСОБА_10 , а не особи, яка начебто написала цю довідку ( ОСОБА_11 ), тобто за фактом посвідчено, що ОСОБА_9 надав фотокопію довідки.

Таким чином навіть, якщо не враховувати невідповідність даного доказу законодавству України (недопустимість доказу), цей документ не може бути доказом стосовно позивача - ОСОБА_1 , оскільки він виданий іншій особі і зазначена у ньому інформація стосується іншої особи - ОСОБА_10 (неналежний доказ).

Враховуючи, що позивач у справі є іноземцем, тобто існує іноземний елемент, то до даних приватноправових правовідносин має застосовуватися Закон України «Про міжнародне приватне право», відповідно до статті 71 якого спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Оскільки спадкове нерухоме майно знаходиться в Україні і підлягає державній реєстрації, його спадкування регулюється правом України. Отже, до правовідносин (у т.ч. з іноземним елементом) щодо права на обов`язкову частку у спадщині мають застосовуватися норми статті 1241 ЦК України з урахуванням офіційного тлумачення частини першої статті 1241 відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 . Жодного виключення щодо іноземних громадян законодавство не встановлює.

Враховуючи вищезазначене, відповідач вважає, що право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами І, II чи III групи.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу (далі - Положення).

Однак, в розумінні наведених норм позивач не надав належних та допустимих доказів, що він в установленому законодавством порядку визнаний інвалідом І, II чи III групи, тому його позовні вимоги щодо права на обов`язкову частку у спадщині є безпідставними та необґрунтованими, тому не підлягали задоволенню.

Відповідачка просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_12 в задоволенні позову, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 - адвокат Войцеховський М.Ю. зазначає, що доводи відповідачки щодо того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, що він в установленому законодавством України порядку визнаний інвалідом І, II чи III групи, не базуються на релевантних нормах права та не враховують наявності у спірних правовідносинах іноземного елемента - позивача, який є громадянином США.

Як вірно зазначає відповідачка, знаходження майна ОСОБА_4 на території України зумовлює необхідність спадкування такого майна згідно з правом України. Проте, установлення інвалідності позивача не є складовою спадкового права. На думку позивача, працездатність особи, на рівні із дієздатністю та правоздатністю, є особистою характеристикою фізичної особи, яка визначає її правовий статус.

Колізійні норми щодо правового статусу фізичних осіб врегульовані розділом II Закону України «Про міжнародне приватне право», згідно частини першої статті 16 якого особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Подібний висновок про те, що працездатність охоплюється особистим законом фізичної особи, в контексті застосування норм статті 1241 ЦК України за участі іноземного спадкоємця міститься у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 638/7132/15-ц.

Таким чином, правовий статус позивача, як суб`єкта приватноправових відносин, має визначатися за правом США, громадянином яких він є, а не за правом України, що свідчить про помилковість доводів відповідачки про розповсюдження на нього положень, які регламентують порядок установлення (підтвердження) інвалідності згідно українського законодавства.

Крім того, законодавство України взагалі не передбачає порядку установлення інвалідності для осіб, які не є громадянами України.

Так, згадане відповідачкою в апеляційній скарзі Положення про медико-соціальну експертизу визначає, що в медичних комісіях ведеться облік лише громадян, які пройшли медико-соціальну експертизу (підпункт 4 пункту 11), до Централізованого банку даних з проблем інвалідності вноситься інформація лише про громадян (абзац 12 пункту 12), керівники лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я України контролюють своєчасність та обґрунтованість направлення виключно громадян на медико-соціальну експертизу (пункт 18) тощо. Жодних положень щодо іноземців вказане положення не містить.

Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» на момент звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини також не передбачав норм, які регулюють соціальний захист іноземців з інвалідністю.

Лише 16 вересня 2022 року вказаний Закон було доповнено реченням про те, що порядок оформлення та видачі відповідних посвідчень (які підтверджують відповідний статус - прим.) іноземцям, які відповідно до закону мають право на пільги, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення (норма добавлена Законом України від 28 липня 2022 року № 2471-ІХ).

Попри наявність такої норми з 16 вересня 2022 року, відповідного порядку видачі посвідчень інвалідів для іноземців уповноваженим органом досі не встановлено, що унеможливлює отримання позивачем посвідчення інваліда в Україні.

Разом з тим, відповідно до статті 12 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої Законом України від 16 грудня 2009 року № 91767-4/1, держави-учасниці вживають належних заходів для надання особам з інвалідністю доступу до підтримки, якої вони можуть потребувати під час реалізації своєї правоздатності.

Держави-учасниці забезпечують, щоб усі заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності, передбачали належні та ефективні гарантії недопущення зловживань відповідно до міжнародного права з прав людини. Такі гарантії повинні забезпечувати, щоб заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності, орієнтувалися на повагу до прав, волі та переваг особи, були вільні від конфлікту інтересів і недоречного впливу, були співрозмірними обставинам цієї особи й пристосовані до них, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією. Ці гарантії повинні бути пропорційними мірі, якою такі заходи зачіпають права та інтереси цієї особи.

З урахуванням положень цієї статті держави-учасниці вживають усіх належних і ефективних заходів для забезпечення рівних прав осіб з інвалідністю на володіння майном і його успадкування, на управління власними фінансовими справами, а також на рівний доступ до банківських позик, іпотечних кредитів та інших форм фінансового кредитування й забезпечують, щоб особи з інвалідністю не позбавлялися довільно свого майна.

З огляду на наведене, позивач не може бути позбавлений права на обов`язкову частку у спадщині, відкритій після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку із самою лише відсутністю у нього документу, виданого органом України, про його інвалідність, оскільки чинне законодавство України не передбачає порядку видачі таких документів для іноземців, а Конвенція про права осіб з інвалідністю вимагає від України вжиття всіх заходів для забезпечення позивача правом на успадкування майна його батька.

Матеріалами справи підтверджено непрацездатність позивача (інвалідність III ступеню) та наявність підстав для спадкування ним обов`язкової частки у спадщині, яка залишилась після смерті його батька у порядку, передбаченому статтею 1241 ЦК України.

Враховуючи наведене, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 - без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Сівовна Ю.В. підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував.

Представник відповідачки - адвокат Бойчун Н.Д. в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала.

Перша Київська державна нотаріальна контора явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала заяву про розгляд справи без участі її представника, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього відповідача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідачки задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_13 народився син ОСОБА_14 . У подальшому шлюб між батьками позивача було розірвано.

30 жовтня 1976 року ОСОБА_4 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2

15 березня 1999 року ОСОБА_2 уклала інвестиційний договір з АКБ «Аркада» на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і 06 жовтня 2000 року отримала свідоцтво право власності на вказане нерухоме майно.

18 травня 2019 року квартира АДРЕСА_1 відчужена ОСОБА_2 на користь свого сина - ОСОБА_5 за договором дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли: квартира АДРЕСА_2 , 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 , 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 та земельна ділянка, кадастровий номер :01:084:0039, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 зроблено особисте розпорядження - заповіт, посвідчений 29 січня 2013 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 9-324, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 .

Відтак, спадкоємцем майна ОСОБА_4 за заповітом є відповідачка ОСОБА_2

07 листопада 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

24 травня 2019 року державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_12 у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку згідно статті 1241 ЦК України у зв`язку із ненаданням ним документів, які дають можливість встановити його непрацездатність за віком або станом здоров`я та через ненадання правовстановлюючих документів на спадкове майно.

На підтвердження стійкого фізичного порушення та часткової втрати працездатності позивач надав суду належним чином завірену копію Довідки, наданої доктором медицини ОСОБА_11 08 березня 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_9 отримав виробничу травму хребта та голови у 2013 році, пройшов великий курс лікування та діагностики з моменту отримання травми. У 2013 році пан ОСОБА_15 отримав постійну групу інвалідності через порушення функції всього тіла, яка була встановлена відповідно до положень Американської Медичної Асоціації як 45 %. Це вважається постійним помірним рівнем інвалідності (непрацездатності). Пан ОСОБА_15 має значні обмеження через його постійну інвалідність (непрацездатність) та травму.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наданими позивачем доказами доводиться належність спадкодавцю спірного майна, а також непрацездатність позивача і його право на обов`язкову частку у спадщині. При цьому суд відхилив доводи відповідачки щодо того, що вказана вище довідка не є належним доказом на підтвердження втрати працездатності позивачем, оскільки останній є громадянином США та надав документи на підтвердження втрати працездатності, передбачені насамперед правом цієї країни. Крім того, чинне законодавство України не передбачає обов`язок іноземця повторно та у порядку, передбаченому саме законодавством України, підтверджувати втрату непрацездатності. Вказані обставини ОСОБА_2 не спростовано наданими до матеріалів справи доказами.

Також районний суд не погодився із доводами відповідачки, що довідка видана іншій особі, а не позивачу, оскільки на довідці вказано не прізвище позивача - « ОСОБА_15 », оскільки як вбачається з матеріалів справи, прізвище позивача як у паспорті громадянина США на англійській мові, так і у вказаній довідці зазначено « ОСОБА_17 ». Інших підстав щодо неможливості використання вказаної довідки в якості належного та допустимого доказу ОСОБА_2 не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача компенсації права власності на 1/8 частину спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що квартира АДРЕСА_1 належала за життя (повністю або в частині) померлому ОСОБА_4 та увійшла до складу спадкової маси матеріали справи не містять. Не доведено позивачем і не підтверджено відповідними доказами того, що спірна квартира була набута ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за спільні кошти.

Проте колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції не може погодитись з таких підстав.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, визначений Законом України «Про міжнародне приватне право».

Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами щодо спадкування спірного майна містять ознаку іноземного елементу, оскільки позивач є громадянином США, то вони регулюються із застосуванням Закону України «Про міжнародне приватне право».

Пунктом 2 статті 1 цього Закону встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Згідно із статтею 71 вказаного Закону спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, вони спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Згідно із частиною третьою статті 75 СК України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у Рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) виходив із положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частини четвертої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абзацу 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Висновків щодо наявності права на отримання обов`язкової частки іншими категоріями «непрацездатних» дітей спадкодавця вказане Рішення Конституційного Суду України не містить.

При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому, відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Таким чином, спадкувати обов`язкову частку у спадщині має право лише повнолітній син чи дочка спадкодавця, який є непрацездатним у зв`язку з інвалідністю, яка встановлюється законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу (далі - Положення).

Згідно із пунктом 4 Положення медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України (пункт 20 Положення).

Відповідно до пункту 24 Положення комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Форма документів, що використовується у роботі комісій, затверджується МОЗ.

Форма довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією затверджена Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 липня 2012 року № 577, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2012 року за № 1504/21816 «Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях».

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, що діяла на час смерті спадкодавця) непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно частини четвертої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, позивач не є громадянином України, отже йому не може бути встановлена група інвалідності відповідно до законодавства України. Разом із тим, за змістом цивільно-правових норм, які встановлюють право на обов`язкову частку у спадщині, перерозподіл спадщини Державою в інтересах саме найбільш соціально незахищених верств її населення, пов`язаних зі спадкодавцем сімейними, родинними відносинами і незалежно від змісту заповіту.

Посилання представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на те, що непрацездатність особи охоплюється особистим законом фізичної особи, тобто щодо позивача це закони США, за якими він є непрацездатним, і для цілей застосування статті 1241 ЦК України він свою непрацездатність може доводити доказами, отриманими в США, не можуть бути сприйняті судом апеляційної інстанції.

Встановлення непрацездатності особи завжди має певну мету, а саме отримання пільг та соціального захисту за законодавством тієї країни, в якій проживає ця особа. У різних країнах різний як соціальний захист непрацездатних осіб, так і різні вимоги до встановлення непрацездатності як за віком, так і за показниками втрати здоров`я. Так, різниться сама процедура встановлення непрацездатності, критерії, які беруться до уваги, документи, які підтверджують встановлення особі непрацездатності, а також правові наслідки для особи, якій встановлена така непрацездатність.

Позивач посилався на те, що його непрацездатність встановлена в США і надав суду належним чином завірену копію Довідки доктора медицини Габріеля В. Рубаненка від 08 березня 2019 року.

Разом із тим, наданий доказ не є допустимим, оскільки певні обставини мають доводитися лише певними засобами доказування і суд взагалі не може встановити чи є позивач непрацездатним навіть за законодавством США, оскільки його представниками жодним чином не було обґрунтовано, в якому саме порядку, якими уповноваженими особами (органами) та в який спосіб встановлюється і якими документами підтверджується втрата непрацездатності громадянином США.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Однак позивач не надав суду доказів того, що доктор ОСОБА_11 є уповноваженою особою на видачу довідок, що підтверджують непрацездатність особи.

Отже, суд першої інстанції безпідставно визнав надану позивачем довідку доктора медицини ОСОБА_11 від 08 березня 2019 року належним і допустимим доказом непрацездатності ОСОБА_1 за законодавством США.

Матеріали справи не містять інших належних доказів на підтвердження непрацездатності ОСОБА_1 , стороною позивача таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Крім того, суд першої інстанції в повній мірі на врахував положення Закону України «Про міжнародне приватне право», згідно яких спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, тобто за правом України.

Отже, для того, щоб громадянин іншої країни мав право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, він має підтверджувати свою інвалідність (непрацездатність) за вимогами законодавства України.

Така позиція колегії суддів не суперечить позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 638/7132/15-ц, в якій суд встановив, що громадянка США може спадкувати обов`язкову частку у спадщині як непрацездатна особа за віком, оскільки на час відкриття спадщини їй було 57 років, що за пенсійним законодавством України надає право на отримання пенсії в Україні.

При цьому наявність факту призначення позивачці пенсії (тобто наявність трудового стажу чи інших умов, необхідних для призначення пенсії), не має правового значення для визнання її непрацездатною за віком.

У даній же справі йдеться про непрацездатність за станом здоров`я і ця непрацездатність за вимогами наведеного вище українського законодавства має встановлюватися у встановленому законом порядку і лише після цього, особа має право на отримання пільг, пов`язаних із інвалідністю.

Таким чином, лише після встановлення у особи, яка не досягла пенсійного віку, непрацездатності за станом здоров`я, тобто встановлення інвалідності, у цієї особи виникає право на спадкування обов`язкової частки у спадщині.

Разом із тим, позивач на час відкриття спадщини не був непрацездатним за законодавством України, а тому у нього не виникло право спадкування на обов`язкову частку у спадщині.

За таких обставин суд першої інстанції неправильно застосував наведені вище норми матеріального права і дійшов помилкового висновку про визнання за ОСОБА_6 як непрацездатною особою у розумінні статті 1241 ЦК України права на обов`язкову частку у спадщині після смерті його батька ОСОБА_4 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 пред`явив позовні вимоги про визнання права власності у порядку спадкування на обов`язкову частку у спадковому майні до спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 , а також до Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Головного управління юстиції у м. Києві

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до пунктів 5.5, 5.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом - свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Згідно з усталеною судовою практикою свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 755/7103/18 (провадження № 61-13162св19).

За правилом частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Указана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Верховний суд неодноразово зазначав у своїх постановах, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) вказано, що у справах про спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

У постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку неналежний суб`єктний склад.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Головного управління юстиції у м. Києві, суд першої інстанції не врахував, що спір про визнання права власності у порядку спадкування на обов`язкову частку у спадковому майні стосується лише спадкоємців ОСОБА_4 як за заповітом, так і за законом, та має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на спадкове майно іншою особою, а саме ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, а державний нотаріус не може бути належним відповідачем у такому спорі.

Відповідно позовна вимога про визнання права власності у порядку спадкування на обов`язкову частку у спадковому майні не може бути звернена до державної нотаріальної контори, яку позивач визначив співвідповідачем. Державний нотаріус, який завів спадкову справу за заявами сторін, зобов`язаний виконати рішення суду щодо визнання права власності у порядку спадкування.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Колегія суддів відзначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову, пред`явленого до такого відповідача не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав, в тому числі за недоведеності позовних вимог.

Зважаючи на викладене, вирішуючи спір між сторонами в цій частині, суд першої інстанції не звернув уваги, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача - Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Головного управління юстиції у м. Києві, внаслідок чого ухвалив судове рішення, яке не відповідає вимогам закону, а саме нормам процесуального права.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності у порядку спадкування на обов`язкову частку у спадковому майні, не врахувавши, що вони є недоведеними належними та допустимими доказами у справі, а один із відповідачів - неналежним.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильності висновків суду про визнання спірної квартири АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_2 і погоджується із позивачем в тому, що 1/8 частина цієї квартири входила до складу спадщини. Разом з тим, оскільки судовим розглядом встановлено, що у позивача не виникло право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, його право на спадкування частки в цій квартирі ОСОБА_2 не було порушене, отже не підлягає судовому захисту.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності у порядку спадкування на обов`язкову частку у спадковому майні.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, то з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачкою у межах даної справи, а саме 9 099,18 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 травня 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Головного управління юстиції у місті Києві про визнання права власності у порядку спадкування на обов`язкову частку у спадковому майні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 099,18 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 лютого 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній