ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» січня 2024 року

м. Харків

справа № 636/2926/23

провадження № 22ц/818/329/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 листопада 2023 року в складі судді Оболєнської С.А.

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2023 року під час судового засідання у справі №636/4274/21 під головуванням судді Чугуївського міського суду Харківської області Гуменного З.І. за позовом ОСОБА_3 до нього про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини представниця позивачки ОСОБА_2 неодноразово висловлювала неправдиві відомості, що ганьблять його честь і гідність. Відповідачка зазначала, що він тисне на неї та погрожує їй як адвокату, суддям України та іншим особам. Вона звинувачувала його у вчиненні злочинів, що є неправдою та наклепом. Погрожувала йому поліцією та бажала «посадити його за грати». Зазначені вислови підтверджуються аудіозаписом судового засідання.

Вказав, що відповідачка у присутності учасників справи, інших працівників та відвідувачів суду поширювала свідомо неправдиві відомості, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію. ОСОБА_2 давала непристойну оцінку його поведінці і особистості у формі, яка суперечить формі спілкування між людьми, чим заподіяла йому моральну шкоду. Він відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес. У нього порушився сон і погіршилось самопочуття.

Зазначив, що поширенням недостовірної інформації відповідачка завдала шкоди його немайновим інтересам, порушивши хід його життя. Він має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 6 000,00 грн.

Просив зобов`язати ОСОБА_2 привселюдно вибачитися за свої дії, зокрема на місці розгляду справи, а також у письмовому вигляді до нього; визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та ділової репутації, неправдиву інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 про те, що він погрожує суддям України, адвокату та іншим особам, судові витрати покласти на відповідачку та стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму понесених витрат у розмірі 950,00 грн.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 02 листопада 2023 року, в якому ухвалою суду від 21 листопада 2023 року виправлено описку, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, розглянути справу за його відсутності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначив, що відповідачка поширила недостовірну інформацію про нього у судовому засіданні у присутності судді та секретаря судового засідання, повідомивши, що він погрожує адвокату та суддям України. Висловлювання відповідачки не є оціночними судженнями, а є твердженнями. Поширювана відповідачкою інформація про нього є негативною, недостовірною, порушує його немайнові права, завдає йому моральної шкоди. Суд не надав відповіді на його заперечення на протоколи судових засідань та заяву про винесення окремої ухвали, не примусив відповідачку зареєструватися в системі «Електронний суд», не звернув увагу на те, що вона здійснювала представництво на підставі підроблених ордерів. Просив притягнути до відповідальності ОСОБА_2 згідно статті 262 ЦПК України (окрема ухвала) за погрози йому.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просив, якщо суд вважатиме за потрібне, викликати для допиту свідків усіх присутніх у Чугуївському міському суді Харківської області 16 травня 2023 року у судовому засіданні по справі № 636/4274/21. Разом з тим підстав для задоволення такого клопотання колегія суддів не вбачає в силу вимог принципів змагальності та диспозитивності, які виключають збирання і дослідження доказів за ініціативою суду, а не сторони, та статті 367 ЦПК України, адже відповідні свідки не були допитані у суді першої інстанції.

25 грудня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказала, що всі розмови між нею та позивачем відбувались вже після судового засідання. Це було лише спілкування. Вона не погрожувала позивачу, але дійсно зверталась до суду із заявою про те, що ОСОБА_1 чинить на неї тиск, телефонує їй, перешкоджає професійній діяльності. Також відповідні заяви вона зробила до Ради адвокатів Харківської області, Харківської обласної прокуратури, Національної поліції. ОСОБА_1 звертався зі скаргами щодо неї до Національної асоціації адвокатів України. Позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди, зокрема, шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Правоохоронні органи, до яких звертався ОСОБА_1 , йому відмовили. Просила розглядати апеляційну скаргу без її присутності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 також зазначала, що ОСОБА_1 не в повному обсязі сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги, а саме 1 289,00 грн замість 1 610,40 грн. Разом з тим такі посилання відповідачки є безпідставними, оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано в електронній формі за допомогою системи «Електронний суд». Тож для пониження відповідного розміру ставки судового збору застосовано коефіцієнт 0,8, що передбачено частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір».

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просили розглянути справу за їх відсутності. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з боку відповідачки не було розповсюдження недостовірної інформації, яка б спричиняла шкоду правам позивача. Між сторонами відбувся обмін власними оціночними судженнями.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2023 року в судовому засіданні під головуванням судді Чугуївського міського суду Харківської області Гуменного З.І. розглядався позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. У засіданні брали участь ОСОБА_1 в якості відповідача та ОСОБА_2 в якості представниці позивачки ОСОБА_3 .

З наданого позивачем аудіозапису вбачається, що під час розгляду справи ОСОБА_2 зазначала суду, що ОСОБА_1 телефонує їй, погрожує та чинить на неї як фахівця тиск. Після видалення суду до нарадчої кімнати сторони продовжили спілкування між собою. ОСОБА_2 вказала ОСОБА_1 , що він поводить себе некоректно, погрожує їй та суддям, і повідомила, що викликатиме поліцію, щоб «посадити його за грати».

У липні 2023 року ОСОБА_2 зверталась до Харківської обласної прокуратури та Ради адвокатів Харківської області із заявами щодо того, що ОСОБА_1 чинить на неї як на адвоката його колишньої дружини тиск, погрожує, зокрема, 23 червня 2023 року в Чугуївському міському суді Харківської області (а. с. 26-31).

Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не спростували та не підтвердили доводи, викладені в позовній заяві, оскільки в судовому засіданні 16 травня 2023 року присутні не були.

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, за змістом статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із частиною 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під час розгляду справ щодо спростування недостовірної інформації необхідно враховувати положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Так, згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як вбачається з усталеної практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 756/5905/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 210/865/16-ц, від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21, від 03 жовтня 2023 року у справі № 756/4720/20, від 01 листопада 2023 року у справі № 752/11415/19.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 521/3841/21.

Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2023 року у справі № 523/19505/21 викладено висновок про те, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абзац перший частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту прав на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2019 року, справа № 591/7099/16-ц, від 17 серпня 2023 року у справі № 759/16306/21-ц, від 09 листопада 2023 року у справі № 638/12898/19.

Як встановлено судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16 травня 2023 року під час та після судового засідання виникла конфліктна ситуація, в ході якої відповідачка зазначала, що позивач поводить себе щодо неї некоректно. Його дії вона розцінює як погрози та тиск на неї як адвоката і на суддів, та вважає, що наявні підстави для звернення до правоохоронних органів та притягнення його до відповідальності.

Такі висловлювання ОСОБА_2 суд першої інстанції обґрунтовано розцінив як її власну оцінку поведінки ОСОБА_1 , що виражає її особисте ставлення до його дій, а не недостовірну негативну інформацію щодо позивача.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачка звинуватила його у скоєнні злочинів, не мають під собою жодних підстав, оскільки вона висловлювала свою думку стосовно його дій, дзвінків на її адресу, його звернень зі скаргами щодо неї, які вона розцінила як тиск і погрози. До цих висловлювань не можуть застосовуватись критерії кримінальних звинувачень. Висловлювання ОСОБА_2 є оціночними судженнями, оскільки відображають власні думки відповідачки, її особисте сприйняття дій ОСОБА_1 , і не можуть бути витлумачені як повідомлення про злочини.

Доказів того, що висловленням таких суджень відповідачка порушила немайнові права позивача, завдала йому моральної шкоди, принизила його честь, гідність та ділову репутацію, суду не надано.

З огляду на вищевикладене, висловлення відповідачкою оціночних суджень щодо поведінки позивача не може слугувати підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Незадоволення позивача змістом та формою висловлювання оціночних суджень не свідчить про порушення його прав.

Крім того, спілкування сторін після судового засідання мало характер міжособистісного, не було публічним. Доказів того, що висловлена під час цього спілкування інформація набула поширення, не надано. Адже на той час суд видалився до нарадчої кімнати, та доведення змісту розмови між сторонами до секретаря судового засідання, інших працівників суду і відвідувачів матеріалами справи і звукозаписом не підтверджується.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 розцінює поведінку ОСОБА_1 як втручання у її адвокатську діяльність, а ОСОБА_1 її висловлювання як неправдиві повідомлення про вчинення ним злочинів, сторони не позбавлені права на звернення до відповідних правоохоронних органів за захистом своїх прав та врегулювання виниклих між ними відносин у межах відповідних кримінальних проваджень. Сторонами надані копії їхніх заяв до органів прокуратури щодо одне одного. Однак витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань та даних про досудове розслідування матеріали справи не містять.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до суду ОСОБА_1 просив визнати розповсюджену ОСОБА_2 інформацію про вчинення ним погроз недостовірною і такою, що порушує його права, а також зобов`язати відповідачку привселюдно вибачитися за свої дії на місці розгляду справи та у письмовому вигляді.

Однак, суд не може зобов`язати особу просити вибачення в будь-якій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Такий висновок підтримано в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/8834/16-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 401/573/17, від 20 квітня 2022 року у справі № 748/2794/20, від 17 серпня 2022 року у справі № 758/6758/19.

З вимогами про спростування інформації та відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 не звертався (за текстом позовної заяви посилався на спричинення моральної шкоди, однак прохальна частина позову відповідних вимог не містить), що свідчить про обрання ним неналежного та не ефективного способу захисту своїх прав шляхом зобов`язання відповідачки просити вибачення.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не надав відповіді на його заперечення на протоколи судових засідань та заяву про винесення окремої ухвали, спростовуються матеріалами справи. Адже ухвалою судді від 07 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні зауважень позивача щодо неповноти або неправильності технічного запису судового засідання, а також 02 листопада 2023 року ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено в його клопотанні про постановлення окремої ухвали, що підтверджується протоколом судового засідання.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд не примусив відповідачку зареєструватися в системі «Електронний суд», не звернув увагу на те, що вона здійснювала представництво на підставі підроблених ордерів, не можуть бути взяті до уваги, оскільки суд не може примусити сторону зареєструвати в Електронному кабінеті, а представництво інтересів інших осіб в інших справах не є предметом розгляду суду в цій справі.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просив притягнути до відповідальності ОСОБА_2 згідно статті 262 ЦПК України за те, що вона погрожує йому, щоб його ув`язнили.

Частинами 1 та 2 статті 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлення під час розгляду справи порушень норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Зазначене тлумачення надано у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 824/74/22, від 29 квітня 2022 року у справі № 196/252/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

Аналізуючи доводи позивача щодо постановлення окремої ухвали колегія суддів вважає, що порушення закону, неналежне виконання професійних обов`язків чи зловживання правами з боку ОСОБА_2 у цій справі не встановлені, тож підстав для постановлення окремої ухвали не вбачається.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 31 січня 2024 року.