ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 621/1372/20
Номер провадження 22-ц/818/29/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника позивача прокурора відділу Шовкопляс М. М.,

представника НПП «Гомільшанські ліси» адвоката Сергієнко С. М.,

представник відповідача ОСОБА_1 адвоката Павлова Є. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 вересня 2022 року в складі судді Шахової В.В. у справі № 621/1372/20 за позовом Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування наказів, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельних ділянок,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Чугуївської районної державної адміністрації (далі- РДА) Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування наказів, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельних ділянок.

Позов мотивовано тим, що розпорядженням Зміївської РДА Харківської області за №281 від 15 червня 2012 року надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_1 га, ділянка № НОМЕР_2 0,6055 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради. Розпорядженням Зміївської РДА № 598 від 14 листопада 2012 року ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_1 га, ділянка № НОМЕР_2 0,6055 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради. На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_2 10 грудня 2012 року видано державний акт серії ЯМ №976639 на право власності на земельну ділянку площею 0,6055 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0013 та державний акт серії ЯМ №976640 від 10 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 1,39452 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0014.

28 грудня 2012 року ОСОБА_2 продав вищезазначені земельні ділянки ОСОБА_3 , який 22 січня 2015 року подарував їх ОСОБА_1 .

Між тим розпорядження Зміївської РДА Харківської області видано з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки земельні ділянки з кадастровими номерами :01:012:0013 та :01:012:0014 з урахування «Проекту створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» знаходиться в зоні регульованої рекреації Національного природного парку (далі- НПП), а тому на час її формування, винесення оспорюваного розпорядження про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, надання їх у власність громадянину для ведення особистого селянського господарства, необхідною умовою було погодження Департаментом як структурним підрозділом Харківської обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища проекту землеустрою.

Передача Зміївською РДА Харківської області вказаних земельних ділянок у власність громадянину для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж НПП в частині їх зменшення та ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення, такі дії були здійснені усупереч процедури, встановленої законом. Спірна ділянка має природоохоронне, еколого-освітнє, рекреаційне та естетичне значення.

Посилаючись на вказані обставини Чугуївська місцева прокуратура Харківської області просила:

-Визнати незаконним та скасувати розпорядження Зміївської РДА № 277 від 15 червня 2012 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_1 га, ділянка № НОМЕР_2 0,6055 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради;

- Визнати незаконним та скасувати розпорядження Зміївської РДА № 598 від 14 листопада 2012 року ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_1 га, ділянка № НОМЕР_2 0,6055 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення Задонецької сільської ради;

- Визнати недійсним державний акт серії ЯМ № 976639 від 10 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,6055 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0013, виданий на ім`я ОСОБА_2 ;

- Визнати недійсним державний акт серії ЯМ № 976640 від 10 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 1,3945 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0014, виданий на ім`я ОСОБА_2 ;

- Витребувати у ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :01:012:0013 площею 0,6055 га та :01:012:0014 площею 1,3945 га у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» та ДП «Зміївське лісове господарство»;

- стягнути судові витрати.

07 грудні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що відповідно до проекту організації території НПП «Гомільшанські ліси», затвердженого наказом Міністерства екології № 478 від 28 листопада 2011 року спірні земельні ділянки не входять до нього. Розпорядженням Кабінету міністрів України № 1024-р від 18 грудня 2018 року НПП «Гомільшанські ліси» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 3260, 5 га (землі державної власності лісогосподарського призначення (ліси), що перебувають у постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство», розташованих на території Зміївського району Харківської області, з подальшим вилученням та наданням їх НПП в постійне користування із зміною цільового призначення для збереження та використання НПП, що свідчить про те, що в НПП можуть бути різні категорії земель (у т.ч. лісогосподарського, сільськогосподарського призначення тощо) та не свідчить про те, що всі землі розташовані на території НПП є землями природно-заповідного фонду.

Він є добросовісним набувачем, спірне майно вибуло з володіння з волі власника в особі держави та у спосіб визначений законом, а тому витребування земельних ділянок призведе до порушенням його права власності/на мирне володіння майном.

Крім того, витребування майна від відповідача як добросовісного набувача неможливе, бо воно вибуло з волі власника в особі держави, а відчужувач майна мав усі достатні повноваження на розпорядження земельними ділянками.

Також просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Чугуївською РДА Харківської області подано відзив на позов, в якому просило залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що земельні ділянки кадастровий номер :01:012:0013 та :01:012:0014 знаходяться в межах об`єкту природно-заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси»; витяг з Державного земельного кадастру України відсутній.

НПП «Гомільшанські ліси» не має повноважень розпоряджатись спірною земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та здійснювати право власності щодо неї, оскільки відповідно до вимог земельного законодавства на теперішній час розпорядником та власником земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області.

Оскільки земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, отримання інформації органу місцевого самоврядування про бажане місце розташування на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній документації не було передбачено вимогами чинного на той час законодавства.

Також, відповідно до розпорядження № 276 від 15 червня 2012 року у проекті відведення були відсутні такі обмеження земельної ділянки як її знаходження на території об`єкту природно-заповідного фонду. Отже, згідно з землевпорядною документацією спірна земельна ділянка на час відведення не входила в межі об`єкту природно-заповідного фонду.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23 вересня 2022 року позовні вимоги Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Зміївської РДА № 277 від 15 червня 2012 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_3 - 1,3945 га, ділянка № НОМЕР_2 0,6055 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Зміївської РДА № 598 від 14 листопада 2012 року громадянину ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, у тому числі ділянка № НОМЕР_3 - 1,3945 га, ділянка № НОМЕР_2 0,6055 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення Задонецької сільської ради.

Визнано недійсним державний акт серії ЯМ № 976639 від 10 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,6055 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0013;

Визнано недійсним державний акт серії ЯМ № 976640 від 10 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,3945 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0014;

Витребувано у громадянина ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0013 площею 0,6055 га у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» та ДП «Зміївське лісове господарство».

Витребувано у громадянина ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0014 площею 1,3945 га у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» та ДП «Зміївське лісове господарство».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами: :01.012:0013 та :01:012:0014 знаходяться у межах земель території НПП «Гомільшанські ліси», які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну власність, оскільки може перешкоджати збереженню Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Зважаючи, що про порушення прав та законних інтересів держави стало відомо під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000727 від 15 листопада 2019 року, а саме: після отримання відповідних документів від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та інформації Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації у січні 2020 року, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

16 лютого 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлов Єгор Олегович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції ухвалено рішення на підставі доказів, які подані з порушенням вимог процесуального законодавства, а саме копії «Проекту створення НПП «Гомільшанські ліси» та «Проекту організації території національного природного парку «Гомільшанські ліси», який стверджено наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 28 листопада 2011 року № 478 та Комісійне дослідження спеціалістів за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000727 від 15 листопада 2019 року. Ухвалою від 1 квітня 2021 року у задоволенні клопотання прокурора про долучення доказів зо матеріалів справи було відмовлено. Повторно з клопотанням про долучення доказів до матеріалів справи прокурор не звертався.

Також, про прийняття оскаржуваного розпорядження прокуратурі було відомо ще у 2013 році, проте, позов подано у 2022 році, тобто, поза межами строку позовної давності. Твердження прокурора про те, що йому стало відомо про порушення інтересів держави при проведенні досудового розслідування по КП № 0000727 є необгрунтованим, оскільки вказане кримінальне провадження стосується порушень щодо передачі службовими особами ГУ Дежгеокадастру у Харківській області земельних ділянок у приватну власність протягом 2015-2017 років та не стосується позовних вимог, які стосуються оскарження розпоряджень Змїївської РДА, прийнятих у 2012 році.

Крім того, прокурором не дотримано положень статті 23 ЗУ «Про прокуратуру», оскільки 11 робочих днів не є розумним строком для реагування компетентним органам на повідомлення прокурора, а тому позов подано передчасно.

21 червня 2023 року засобами поштового зв`язку ННП «Гомольшанські ліси» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 призвело до фактичної зміни меж НПП «Гомільшанські ліси» в частині її зменшення. Між тим, рішення про зміну меж, площ, категорій чи скасування статусу НПП «Гомільшанські ліси» за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку не приймалося.

Відповідно до висновку Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, розташування земельної ділянки з кадастровим номером: :01:000:0793, площею 0,06 га знаходиться у межах території НПП «Гомільшанські ліси» (згідно з межами Проекту створення), а тому доводи апелянта про відсутність доказів розташування спірної земельної ділянки в НПП є необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Матеріали справи свідчать, що розпорядженням Зміївської РДА Харківської області №277 від 15 червня 2012 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2 га, у тому числі № 1 - 1,3945 га, ділянка № НОМЕР_2 0,6055 га, пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради (том 1, а.с.15).

Розпорядженням Зміївської РДА № 598 від 14 листопада 2012 року ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2 га у тому числі № 1 - 1,3945 га, ділянка № НОМЕР_2 0,6055 га, пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради (т.1 а.с.16).

На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_2 10 грудня 2012 року видано державні акти серії ЯМ № 976639 та ЯМ № 976640 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:012:0013 площею 1,3945 га та кадастровий номер :01:012:0014 площею 0,6055 га (том 1, а. с. 17-18)

28 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу № 3562 та № 3564, за яким останній набув земельні ділянки з кадастровим номером :01:012:0013 та :01:012:0014 площею 1,3945 га та 0,6055 га відповідно (том 1, а .с. 24, 25).

22 січня 2015 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 відчужив вказані земельні ділянки ОСОБА_1 (том 1 а.с.26, 27 ).

З листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21 квітня 2020 року вбачається, що НПП «Гомільшанські ліси» створено Указом президента від 06 вересня 2004 року № 2004 на території Зміївського та Первомайського районів Харківської області. Межі парку в натурі відповідно до законодавства не встановлено. Проект організації території НПП «Гомільшанські ліси» розроблено УкрНДІЕП у 2007 році та затверджено наказ Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 28 листопада 2011 року № 478. За результатами аналізу графічних матеріалів Проектів створення та організації щодо розташування земельних ділянок Публічної кадастрової карти України, до зони врегульованої рекреації Проекту створення увійшли ділянки, які надано в приватну власність для ведення особистого селянського господарства, в тому числі земельні ділянки :01:012:0013 та :01:012:0014 площею 1,3945 га та 0,6055 га (т. 1 а.с. 19-20).

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону (частини 1 та 2 статті 13 Конституції України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (відповідно до частин 1 та 2 статті 14 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина 2 статті 55 Конституції України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина 1 статті 64 Конституції України).

В Україні діє прокуратура, яка, зокрема, здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1 та 2 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частини 1 та 2 статті 4 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини 5 статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 3 статті 13 ЦПК України).

Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 7680 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Зокрема, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України). Способи захисту закріплені у частині 2 статті 16 ЦК України, їх перелік не є вичерпним відповідно до її змісту. Зокрема, пункт 10 частини 2 статті 16 ЦК України серед них визначає визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. А абзац одинадцятий частини 2 цієї статті ЦК України уточнює, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На момент прийняття оскаржуваного рішення діяла редакція частини 2 статті 393 ЦК України, яка передбачає, що якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 3 статті 1 ЗК України).

Відповідно до частини 1 статті 19 ЗК України землі сільськогосподарського призначення й землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення є різними категоріями земель.

Землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду (частина 1 статті 43 ЗК України). Це кореспондує частині 1 статті 7 Закону України від 16 червня 1992 року № 2456-XII «Про природно-заповідний фонд України» (у актуальній редакції далі Закон про ПЗФ), Національні природні парки включені до земель природно-заповідного фонду згідно із статтею 44 ЗК України. Порядок використання таких земель визначається законом (частина 2 статті 45 ЗК України).

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом (пункт «г» частини 4 статті 84 ЗК України).

Згідно із частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. При цьому набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 статті 116 ЗК України). А припинення цього права можливе лише за добровільною згодою набувача такого права або шляхом примусового вилучення у такої особи земельної ділянки (статті 140 та 141 ЗК України).

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (частина 5 статті 116 ЗК України).

Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених ЗК України. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку (відповідно до частин 1 та 10 статті 149 ЗК України).

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2 статті 152 ЗК України).

Згідно із частиною 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частина 3 статті 186-1 ЗК України визначає перелік органів та осіб, з якими здійснюється погодження проєктів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій, зокрема, природно-заповідного фонду. Передбачене обов`язкове погодження з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, земель оздоровчого, рекреаційного призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон), органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом відповідної обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду (частини 3 та 4 статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України». Надалі Закону про ПЗФ ).

Території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища (частина 1 статті 9 Закону про ПЗФ).

Національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. На національні природні парки покладається виконання таких основних завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; проведення екологічної освітньо-виховної роботи (частини 1 та 4 статті 20 Закону про ПЗФ).

Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України (частина 1 статті 53 Закону про ПЗФ).

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (згідно із абзацами першимтретім частини 3 статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції, далі Закон про держреєстрацію).

Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (стаття 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» у актуальній редакції).

Велика Плата Верховного Суду у своїй постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону по ПЗФ потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку, тому за таких умов негаторний позов є ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику (пункти 7.297.30).

Відповідно до умов частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених вимог. При цьому пункт 4 частини 5 статті 12 ЦПК України прямо вказує, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, зокрема, й частиною 1 статті 4 (право на звернення до суду за захистом) ЦПК України. Виконання цих вимог ЦПК України передбачає, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (дивитись, наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Стаття 89 ЦПК України вимагає від суду досліджувати докази у справі та оцінювати встановлені обставини справи не лише автономно, а у їх взаємодії та сукупності. Це означає, що апеляційний суд має оцінювати ефективність заявлених позивачем способів захисту у їх сукупності та взаємодії, а не абстрактно та ізольовано один від одного.

Оскаржувані Наказ щодо розроблення проєкту землеустрою та Наказ про передачу землі видані одним відповідачем у цій справі в інтересах іншого відповідача у цій справі, є незаконними, що не спростовано, ставлять під сумнів права, які захищає позивач, та стали підставою для державної реєстрації прав на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 , а в подальшому за ОСОБА_1 .

Із суті сталого узагальненого правового висновку Верховного Суду щодо необхідності оцінки конкретного способу захисту цивільного права та його ефективності (дивитись, наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункти 3840), тощо) випливає завдання суду оцінити зміст права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, характер його порушення, невизнання або оспорення, наслідки цього у їх зв`язку із заявленими у позові способами захисту такого права чи інтересу.

Суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункти 7.297.30), у відповідності до якого встановлення підстав для захисту порушених прав на землю в межах негаторного позову перебуває у зв`язку із законністю рішень органів держави або місцевого самоврядування, на підставі яких відбулись, зокрема, зміни у реєстраційному підтверджені державою такого права за позивачем. Оскільки незаконність таких рішень (їх невідповідність умовам ЗК України та Закону про ПЗФ), з якою пов`язана відсутність позбавлення законного власника земельної ділянки її володіння, має бути встановлена компетентним органом, то оскарження до суду таких рішень з вимогою їх скасування хоч і не є обов`язковою умовою реалізації відповідного негаторного позову, але й не суперечить ефективним цілям цього позову, особливо якщо такі рішення стосуються особи, до якої фактично звернений негаторний позов. Також треба враховувати, що визнання судом недійсними чи скасування таких рішень є відповідно до умов частини 3 статті 26 Закону про держреєстрацію підставою для відновлення реєстраційного підтвердження державою права на земельну ділянку, за захистом якого звернувся позивач, що також є елементом відновлення порушеного права (визнання його державою).

Якщо позивач звертається з декількома позовними вимогами, які відповідають способам захисту, передбаченим законом, та не суперечать одна одній (їх реалізація не суперечать одна одній), можуть бути розглянуті в межах одного судового провадження, то той факт, що задоволення однієї якоїсь окремо взятої з цих вимог не призведе до ефективного відновлення порушеного права чи інтересу позивача, за умови, що задоволення їх всіх до такого відновлення призведе, а кожна окрема не заважає реалізації найбільш ефективної, не дає підстав для відмови у задоволенні такої окремо взятої вимоги, зокрема, якщо вона є реалізацією позивачем частини 2 статті 55 Конституції України та пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України. Протилежне суперечить принципам доступу до правосуддя, які захищає ЄСПЛ (дивитись, наприклад, параграфи 2223 рішення від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland»), серія А, № 32, заява № 6289/73).

Задоволення позовних вимог позивача призведе до відновлення порушеного права, за захистом якого він звернувся, що відповідає вимогам ефективності, визначеним Верховним Судом у своїх правових висновках (дивитись, наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98) тощо).

Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. У цій справі Верховний Суд обґрунтував наявність законних підстав для втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння земельною ділянкою.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого держава користується значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до абзацу третього преамбули до Закону про ПЗФ природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною. Тому на землях природоохоронного та історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням (частина 3 статті 7 цього Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України, частина 3 статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти «а» і «б» частини 1 статті 91, пункти «а» і «б» частини 1 статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. mutatis mutandis постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.75)).

Контроль за використанням земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду згідно з її цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для позивача зокрема, оскільки люди зацікавлені у збереженні НПП «Гомільшанські ліси», що, як встановив суд першої інстанцій, став об`єктом природно-заповідного фонду задовго до виникнення спірних правовідносин і на території якого заборонене житлове будівництво.

Повернення НПП «Гомільшанські ліси» спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що вона належить до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту природно-заповідного фонду.

З огляду на зазначене у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право позивача повернути земельну ділянку, яка знаходиться на території природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передання на користь фізичної особи, передбачене у чинному законодавстві України, приписи якого та практика їхнього застосування щодо повернення такої ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними. Немає жодних підстав вважати, що відповідач не міг співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього.

Враховуючи, зокрема, як поведінку ГУ Держгеокадастру, який прийняв протиправні накази, так і поведінку ОСОБА_2 щодо отримання у власність земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду для індивідуального садівництва, тому загальний інтерес у контролі за використанням цієї ділянки для гарантування безпечності довкілля, непогіршення екологічної ситуації, забезпечення правомірного, раціонального й ефективного користування земельними ділянками у межах НПП «Гомільшанські ліси» переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні ним контролю за спірними ділянками.

Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 7576), від 20 липня 2020 року у справі № 923/196/20 (пункт 39), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 132)).

Водночас відповідач не міг не знати про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах НПП «Гомільшанські ліси». В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність відповідач міг і повинен був знати про те, що ця ділянка розташована у Національному природному парку. Тому немає підстав вважати, що у спірній ситуації мали місце недобросовісні дії лише з боку органів місцевого самоврядування.

Отже, за таких обставин судова колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів відповідача про застосування наслідків строку позовної давності, то судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.

Зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм ЗК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.

Щодо доводів апелянта, що позов подано передчасно, то вказані доводи є необгрунтованиим, оскільки вимогами статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено чіткого строку, в який період має були подано позов після повідомлення відповідного органу, а тому відсутні підстави вважати, що позивачем не дотримано вимоги закону. Також, після пред`явлення позову Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державне агентства лісових ресурсів України, Харківське обласного управління лісового та мисливського господарства, НПП «Гомільшанські ліси», в інтересах якого він був пред`явлений, не висловлювали заперечень щодо звернення до суду, чим погодили відповідні дії прокуратури.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 375, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовольнити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина