Справа № 638/9508/24
Провадження № 2/638/4410/24
РІШЕННЯ

Іменем України

13 серпня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого судді Агапова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Суслової К.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначив, що 17 вересня 2016 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було зроблено актовий запис №2223.

У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації народжень 10.11.2017 року зроблено відповідний актовий запис №4036.

6 вересня 2022 року Дзержинським районним судом м. Харкова прийнято рішення про розірвання шлюбу, після чого син залишився проживати разом з позивачем.

Вказує, що встановлення факту перебування дитини на триманні позивача необхідне для захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги від держави та благодійних фондів, вирішення питання про переміщення дитини для оздоровлення та духовного і морального розвитку. Враховуючи те, що іншим шляхом не можливо підтвердити факт самостійного виховання дитини батьком, з посиланням на норми процесуального права просить встановити факт самостійного виховання та утримання батьком малолітнього сина.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 04.06.2024 відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.07.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні позивач вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову в судовому засіданні не заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін у відкритому судовому засіданні, суд встановив.

Сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2022 року.

Згідно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.09.2023 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 09 квітня 1999 року №7-99-173716, ОСОБА_1 та члени його сім`ї мають на праві спільної сумісної влансості квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки від 01.02.2023 №01-36/03 Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №27 комбінованого типу Харківської міської ради» вбачається що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідував заклад дошкільної освіти з 01.09.2020 по 23.02.2022. Увесь період, малолітнього ОСОБА_3 приводив та забирав батько дитини ОСОБА_1 .

Відповідно до характеристики наданої з місця роботи ОСОБА_1 ТОВ «Нова Пошта», останній за час роботи у компанії зарекомендував себе як старанний, дисциплінований та ініціативний працівник, успішно справляється зі своїми посадовими обов`язками. У спілкуванні з колегами доброзичливий і привітний, з партнерами та колегами по роботі ввічливий і чемний, у проблемних ситуаціях завжди націлений на знаходження компромісних рішень.

Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей ХМР, як орган опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.06.2023 року, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 .

При цьому зазначений орган виходив з того, що ОСОБА_1 разом з сином, ОСОБА_4 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , де створені умови для проживання дитини. Батько дитини, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, має самостійний дохід. Відповідно до довідки КНП ХОР «обласний наркотичний диспансер» ОСОБА_1 , на диспансерному обліку не перебуває. Згідно з довідкою КНП « Міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР, останній впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «МПНД» №3 ХМР не звертався, на обліку не перебуває.

Крім того, з вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_2 , надала свої письмові пояснення, в яких зазначала, що надає свою згоду і не заперечує щодо визначення проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком, так як перебуває за межами України.

Також в матеріалах справи міститься довідка про доходи позивача за період з 01.01.2022 по 30.04.2024, видана ТОВ «Нова Пошта».

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України та ч. 3 ст. 11 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Суд зазначає, що надані суду письмові докази лише свідчать про проживання дитини разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Висновок Департаменту служб у справах дітей ХМР, на який посилається позивач, як на доказ самостійного виховання дитини, не підтверджує обставин не виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, усунення від виховання та утримання сина.

Посилання позивача на необхідність встановлення факту самостійного утримання дітей для захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги від держави та благодійних фондів, вирішення питання про переміщення дитини для оздоровлення та духовного і морального розвитку, є загальним твердження. Позивачем не доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, що в свою чергу порушувало б права батька дитини та свідчило про доцільність встановлення такого факту.

Зважаючи на викладене, а також на те, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що він самостійно виховує та утримує свою малолітню дитину, тобто взагалі без участі іншого з подружжя у житті дитини, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком ОСОБА_1 .

Керуючись ст.2, 5,12,13,76-82,89,141,259,263-265,273,280-284,289,354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14.08.2024.

Суддя Р.О. Агапов