Провадження № 22-ц/802/707/24 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Трикош Н. І.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу запозовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

06.09.2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві спільної часткової власності разом з відповідачем належить квартира АДРЕСА_1 . Зазначає, що 07.07.2023 року приїхала до м. Луцьк з метою потрапити до свого майна, при цьому їй створив перешкоду у доступі до квартири громадянин ОСОБА_4 та його співмешканка ОСОБА_6 . Дані особи не є членами сім`ї позивачки, були поселені у квартиру відповідачем без її згоди.. Стверджує, що після розірвання шлюбу відповідач не надає можливості користуватись спільним сумісним майном, перешкоджає позивачці у здійснені права власності, замінив вхідні двері, не надає ключі для можливості користування квартирою АДРЕСА_1 . Враховуючи вищевикладене, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності та вселити її у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 рокуу задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення відмовлено.

Під час розгляду справи позивачка ОСОБА_2 змінила своє прізвище на ОСОБА_7 у зв`язку з укладенням шлюбу.

Не погоджуючись з рішенням суду,представник позивача ОСОБА_5 адвокат Тищенко С. Ю подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд не врахував положень ст. 263 ЦПК України, не врахував наявних істотних обставин, що мають братися судом до уваги при винесенні рішення, суд порушив норми матеріального та процесуального права. Рішенняне ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним та необґрунтованим, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Кушнірук А. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 22.04.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилася донька - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

30.01.2020 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12-13).

За час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2013 року (а.с. 14-17).

Згідно даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно сторони є співвласниками даної квартири, частка позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 у спільній квартирі становить по 1/2 частини квартири (а.с. 24-25).

Згідно з інформацією наявною в матеріалах справи ОСОБА_2 з 26.12.2017 року зареєструвала своє місце проживання (перебування) в квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач зареєстрований з 07.10.2013 року у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачка стверджує, що після розірвання шлюбу відповідач не дає можливості користуватись спільним сумісним майном, перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, замінив вхідні двері, ключі не надає для можливості користування квартирою АДРЕСА_1 . 07.07.2023 року приїхавши до міста Луцька з метою потрапити до свого майна, їй створив перешкоду у доступі до квартири громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та його співмешканка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З доводів відповідача вбачається, що останній не чинить перешкод, а зазначає, що з моменту розірвання шлюбу позивачка не з`являлась у місто Луцьк, не цікавилась долею спільної квартири та не брала участі в утриманні спільного майна.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 перебуває за кордоном з 12.02.2022 року, що підтверджується інформацією прикордонної служби, а тому суд дійшов висновку, що він фактично не міг обмежити доступ до квартири позивачці та вчинити будь-які перешкоди в користуванні майном (а.с. 213).

Як убачається із повідомлення Відділу превенції Луцького РУП ГУНП у Волинській області №20894/50/04-23 від 01.08.2023 року та рапорту дільничного офіцера поліції СДОП ВП Луцького РУП ГУНП у Волинській області Вілюка О. від 31.07.2023 року фактично у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його співмешканка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При розгляді матеріалів відсутні дані, які вказують на наявність кримінального правопорушення (а.с. 34-35). Таким чином з матеріалів встановлено, що зазначені особи були поселені у квартиру за згоди відповідача.

Разом з тим сам по собі факт проживання інших осіб у спільній з відповідачем квартирі не створює позивачу перешкод у користуванні квартирою, адже, як убачається з матеріалів справи, позивачка тривалий час не проживала та не зареєстрована у спільній квартирі, місце її проживання визначено у місті Одеса та доказів створення їй перешкод у користуванні спільним майном саме відповідачем вона не надала.

Відмовляючи у задоволені позову, суд дійшов висновку, що позивачкою не надано належних та достовірних доказів вчинення відповідачем дій, які перешкоджають їй у реалізації її права власності на спільне нерухоме майно та створення перешкод у вселенні до квартири. Позовних вимог про усунення перешкод до осіб, які проживають у спільній з відповідачем квартирі, не заявлено.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 як співвласник квартири також має повний спектр прав на дану квартиру та не вчиняв будь-яких значних правочинів, які б обмежили або порушили право позивача. Позивачка самоусунулась від виконання своїх обов`язків співвласника квартири та з листопада 2017 року не проживає у квартирі, не здійснює утримання квартири та відповідно не несе витрат на це утримання, про що сама не заперечує у своїх поясненнях, наявних у матеріалах справи. Відповідач при цьому, як співвласник квартири, має повне право розпоряджатися власною часткою у майні, а отже, в інтересах забезпечення збереження майна має законне право розпоряджатися власним майном в зв`язку з його тривалою відсутністю.

Крім того, позивачка сама з листопада 2017 року переїхала проживати у місто Одесу, де до цього часу проживає та зареєстрована у квартирі, що заходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Аналогічна правова позиція відображена у постанові ВС від 22 серпня 2022 року у справа № 348/1072/20.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою ПалатоюВерховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14- 144цс18),від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції правильно враховано, що позивачка, зазначаючи про протиправність дій третіх осіб та незаконність їх вселення, не ставить питання про усунення перешкод їй у користуванні майном саме третіми особами та не просить їх виселити, що свідчить про неналежність обраного позивачкою способу захисту з урахуванням встановлених обставин справи та виселення її відповідачем.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, позивачка не надала достатньо доказів на підтвердження позовних вимог і не довела належними та допустимим доказами існування перешкод у користуванні квартирою саме відповідачем.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача не надано належних та достовірних доказів вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу у реалізації її права власності на спільне нерухоме майно та створення перешкод у вселенні до квартири. Позовних вимог про усунення перешкод до осіб, які проживають у спільній з відповідачем квартирі, не заявлено та питання про їх виселення не ставиться.

Доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням чинного законодавства стороною позивача, були предметом дослідження судом першої інстанції, наведенів апеляційній скарзі процесуальні порушення, нібито допущені судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження, судом першої інстанції було надано достатньо часу для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, в тому числі на уточнення позовних вимог, подання додаткових доказів, участь безпосередньо позивачки у судовому засіданні тощо, адже справа розглядалася в загальному провадженні. Відповідно доводипозивача про порушення судом першої інстанції не впливає на законність рішення суду та оцінку обставин встановлених судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2024 року.

Головуючий

Судді :