К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року місто Київ

справа № 752/18533/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/11861/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Сарнавським Анатолієм Валентиновичем , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Кордюкової Ж.І. від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінпром Маркет", приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жданович Вікторії Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Фінпром Маркет", приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жданович В.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 25 вересня 2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис № 16847 щодо стягнення з позивача на користь ТОВ "Фінпром Маркет" заборгованості в загальній сумі 17 222 грн 89 коп.

8 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жданович В.М. на підставі оспорюваного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № 67822026. 25 серпня 2023 року з позивача стягнуто грошові кошти в сумі

19 175 грн 17 коп., з яких: 17 172 грн 89 коп. перераховано на користь ТОВ "Фінпром Маркет", а 1 952 грн 28 коп. - винагорода приватного виконавця.

Зазначає, що вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис є незаконним, оскільки він ніколи не брав кредит, подані нотаріусу документи не відповідали вимогам Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 16847, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М.від 25 вересня 2020 року про стягнення з нього на користь ТОВ "Фінпром Маркет" заборгованості; стягнути з ТОВ "Фінпром Маркет" безпідставно набуті грошові кошти в сумі 17 172 грн 89 коп.; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жданович В.М. безпідставно набуті грошові кошти в сумі 1 952 грн 28 коп.; стягнути з ТОВ "Фінпром Маркет" судовий збір в розмірі 2 147 грн 20 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 370 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 16847 від 25 вересня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ "Фінпром Маркет" на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Рішення обґрунтовано тим, що виконавчий напис вчинено без надання документів, що підтверджують безспірність заборгованості та без надання нотаріально посвідченого кредитного договору, а тому оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням встановленої процедури. Разом з тим, вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів не підлягають задоволенню, оскільки за статтею 1212 ЦК України набувач безпідставно набутого майна зобов`язаний його повернути з моменту набрання судовим актом законної сили. У даному випадку рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не набрало законної сили, а тому у ТОВ "Фінпром Маркет" не виникло зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави. Приватний виконавець не є належним відповідачем у справі, оскільки грошові кошти були стягнуті саме на користь ТОВ "Фінпром Маркет". Позивачем також не було надано доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, а тому відшкодуванню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Сарнавський А.В. , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник зазначає, що факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є достатньою правовою підставою для повернення стягнутих коштів. При цьому рішення суду за такими вимогами набирають законної сили одночасно, а тому окреме звернення з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів є недоцільним. Помилковим є висновок про неналежність приватного виконавця в якості співвідповідача, оскільки грошові кошти в розмірі 1 952 грн 28 коп. не перераховувалися ТОВ "Фінпром Маркет", а є винагородою виконавця, що підлягає поверненню, зокрема на підставі статті 27 Закону України "Про виконавче првоадження". В матеріалах справи є належні докази витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу незалежно від того чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено.

Рішення суду в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, фактично не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи відзиви на апеляційну скаргу до суду не подали.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - Сарнавський А.В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 25 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис за № 16847, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ "Фінпром Маркет" заборгованість за кредитним договором 590-10 від 28 вересня 2001 року, укладеним між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_3 , за період з 11 червня 2018 року по 25 вересня 2020 року, в сумі 17 172 грн 89 коп. та суми плати, що здійснена за вчинення виконавчого напису - 50 грн, а всього 17 222 грн 89 коп. (а.с.41).

Згідно виконавчого напису, ТОВ "Фінпром Маркет" отримало право вимоги до ОСОБА_3 від ТОВ "ФК "Арбімаркет" на підставі договору про відступлення прав вимоги від 4 серпня 2020 року, якому в свою чергу відступило право вимоги ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на підставі договору про відступлення прав вимоги від 12 червня 2018 року № 000116-а.

Матеріали справи не містять копії кредитного договору № 590-10 від 28 вересня 2001 року, укладеного між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_1 , а також доказів відступлення права вимоги за ним.

1 липня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жданович В.М. накладено арешт на кошти боржника, в межах виконавчого провадження № 67822026 з примусового виконання виконавчого напису № 16847, виданого 25 вересня

2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. (а.с. 39-40). В порядку примусового виконання з ОСОБА_1 було стягнуто 19 175 грн 17 коп., з яких витрати виконавчого провадження - 1 952 грн 28 коп.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним

складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 6 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 1 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Встановивши, що оригінал нотаріально посвідченого договору, за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній, як і докази безспірності заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

За вказаним рішенням правові підстави набуття відповідачами грошових коштів, що стягнуті з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали.

Відмовляючи у задоволення вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не набрало законної сили, суд не врахував доцільність і оптимальність розгляду позовних вимог саме в одному провадженні, що сприяє відновленню порушених прав позивача.

У даному випадку рішення набирає законної сили в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно отриманих коштів одночасно, що не суперечить конструкції статті 1212 ЦК України.

Суд першої інстанції також не врахував, що грошові кошти в розмірі 1 952 грн 28 коп. є винагородою приватного виконавця, а тому також підлягають стягненню на користь позивача, що чітко передбачено частиною 7 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" (у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню).

Ураховуючи наведене, рішення суду в частині відмови у стягненні безпідставно отриманих коштів слід скасувати, ухваливши в цій частині нове, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів також не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Відповідно частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Як убачається зі змісту договору про надання правничої допомоги від 20 липня 2023 року (далі - договір) адвокат Сарнавський А.В. зобов`язався надавати правову допомогу ОСОБА_1 в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно із пунктом 3.1. договору замовник зобов`язався сплатити виконавцю гонорар, який погоджується між сторонами відповідно до актів прийняття-передачі наданих послуг.

За актом прийняття-передачі наданих послуг від 5 вересня 2023 року, виконавець з 20 липня 2023 року надав замовнику ряд юридичних послуг (консультація, збір доказів, підготовка та подання позовної заяви, витрати на виготовлення документів та їх направлення), які прийняті замовником в сумі 13 370 грн (а.с. 48-49).

У пункті 4 акту прийняття-передачі наданих послуг від 5 вересня 2023 рокупередбачено, що замовник зобов`язується оплатити витрати на правничу допомогу після прийняття судового рішення за наслідками розгляду позовної заяви.

Відмовляючи у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу з підстав ненадання доказів їх фактичного понесення, суд першої інстанції не врахував, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 2 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20).

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість заявлених представником позивачавитрат на правничу допомогу в сумі 13 370 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження

У апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 885 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного оскарження судового рішення позивач надав суду акт прийняття-передачі наданих послуг від 7 травня 2024 року, відповідно до якого замовник прийняв надані послуги на суму 3 885 грн (аналіз рішення суду першої інстанції, вивчення судової практики та підготовка апеляційної скарги).

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи критерії розумності розміру заявлених витрат на оплату послуг адвоката, їх необхідності та співмірності зі складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, характер спірних правовідносин у справі та виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності усіх учасників, колегія суддів вважає, що витрати позивача на правничу допомогу є обґрунтованими і підлягають стягненню в повному обсязі.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи викладене, з ТОВ "Фінпром Маркет" на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 20 690 грн 32 коп., які складаються з: судового збору за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 2 147 грн 20 коп.;

витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції - 13 370 грн; судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 288 грн 32 коп.; витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - 3 885 грн).

Таким чином, колегія суддів вважає, що відмовляючи у стягненні безпідставно набутих коштів та витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині і ухвалення нового судового рішення про задоволення цих вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Сарнавським Анатолієм Валентиновичем , задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих коштів та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінпром Маркет", приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жданович Вікторії Михайлівни про стягнення безпідставно отриманих коштів задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фінпром Маркет" на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 17 172 грн 89 коп.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жданович Вікторії Михайлівни на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 952 грн 28 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фінпром Маркет" на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 20 690 грн 32 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: