Справа№592/8357/24
Провадження №2-о/592/175/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі головуючого судді Костенка В.Г., з участю секретаря судового засідання Сидоренко Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в окремому провадженні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи ОСОБА_2 , Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

з участю заявниці ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції учасників розгляду

Заявниця просить факт перебування у нього на утриманні та самостійного виховання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги мотивує тим, що з 20.11.2023 мобілізована до лав Збройних Сил України і з того часу проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 . З серпня 2011 року самостійно виховує дитину без батька оскільки останній проживає у Швеції та є громадянином цієї країни. Він з народження дитини лише декілька разів на дуже короткий термін приїжджав до України, але останні 4 роки (с початку карантину) зовсім не відвідував доньку. Заявниця вважає, що має право на звільнення з військової служби, оскільки без батька самостійно виховує дитину.

Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надало письмові пояснення, у яких повідомило, що участь у справі виходить за межі їх повноважень.

ІНФОРМАЦІЯ_1 письмових пояснень не подавав.

У судовому засіданні заявниця та її представник вимоги підтримали. Окремо вказала, що встановлення зазначеного факту необхідно їй для проходження служби, щоб її не перевели до іншого місця.

Інші особи до суду не з`явилися.

Процесуальні рішення

27.05.2024 ухвалою суду прийнято заяву, відкрито провадження у справі за вказаною заявою та призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні 27.06.2024 ухвалою суду ОСОБА_2 залучений заінтересованою особою.

27.06.2024 ухвалою суду зобов`язано Державну прикордонну службу України надати суду у строк до 27.07.2024 інформацію про перетинання кордону України за період з 08.11.2017 по теперішній час громадянином Швеції Олссон ОСОБА_5 .

Фактичні обставини, встановлені судом

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши подані докази, дійшов наступного.

Суд встановив, що заявниця ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дочку ОСОБА_4 . Батьком дочки є громадянин Швеції Олссон ОСОБА_6 . Цей факт підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 .

Дитина має зареєстроване місце проживання з заявницею у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками від 30.05.2018 № та від 06.11.2018 №4236 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Батько дитини приїздив в Україну у 2018-2020 роках, що зафіксовано Державною прикордонної службою України при в`їзді та виїзді з України та, що вбачається з відповіді від 27.06.2024.

20.11.2023 мобілізована до лав Збройних Сил України і з того часу проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується військовим квитком заявниці серії НОМЕР_2 та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 20.05.2024 №2/5246.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Наведені положення обмежують суд у розгляді справ лише за зверненням особи, тобто вимогами зазначеними у заяві, зокрема, про встановлення факту.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 надано певні роз`яснення застосування закону при розгляді судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п. 1 Постанови в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Узагальнюючи наведене вбачається, що суд може встановити факт, що має юридичне значення для охорони прав, свобод та інтересів особи, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

При зверненні з заявою заявниця мотивувала необхідність встановлення факту перебування у неї на утриманні та самостійного виховання дитини положеннями абзацу 12 підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з підпунктом 2 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Наведені положення закону передбачають право на звільнення з військової служби військовослужбовцям, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.

Для встановлення заявленого факту слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Згідно з ч. 1 і ч. 4 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України та ч. 3 ст. 11 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

За п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

За положеннями ст. 170 СК України суд також може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Аналізуючи зміст наведених норм чинного законодавства у сукупності слід дійти висновку, що між батьками та дітьми існують взаємні права й обов`язки. Відмовитися від своїх сімейних обов`язків неможливо. Натомість з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються належними доказами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Загалом Сімейний кодекс виходить з того, що виховання та утримання дитини здійснюється батьками за взаємною згодою. У тому випадку, якщо права дитини порушуються одним з батьків, хто проживає окремо то такий спір може бути вирішений судом за позовом батька з ким проживає дитини. Зокрема може бути заявлений позов про стягнення аліментів, про позбавлення батьківських прав, відібрання дитини тощо ( ст. 164, 170, 181 СК).

За час розгляду справи заявницею не було подано суду доказів постановлення судових рішень, з яких можна зробити висновок, що вона вживала заходів для захисту прав дитини. Відтак суд виходить з того, що між заявницею та батьком існує взаємна згода, щодо виховання та утримання дитини.

Окрім того слід зазначати, що при встановленні факту самостійного виховання дитини одним з батьків фактично встановлюється юридичний факт, який є тотожним з підставами обмеження прав батька. Зокрема з тим на підставі якого батько може бути позбавлений батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Для позбавлення батьківських прав визначені відповідні процедури та підстави за загальними правилами позовного провадження.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених обставин вбачається та заявницею не доведено, що припинилися взаємні права і обов`язки між дитиною та її батьком, або дитина була відібрана від батька та передана заявниці.

У поданій заяві заявниця зазначає, що неповнолітня дитина проживає разом із нею, знаходиться на її утриманні й самостійному вихованні, а батько живе за кордоном та не приїздить до України. Проте цих обставин недостатньо для встановлення заявленого факту. З огляду на те, що права між батьком та дитиною не припинені, то неможна стверджувати про самостійне виховання дитини лише матір`ю.

В силу ст. 141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ураховуючи встановлені обставини та наведені положення закону вбачається, що взаємні права батька до дитини не припинилися, а тому немає підстав стверджувати, що заявниця самостійно виховує та утримує дитину.

Ураховуючи наведене у сукупності вбачається, що у відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України немає законних підстав для встановлення факту про який просить заявниця, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 151, 62, 203, 218, 315, 317, 319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 (місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи ОСОБА_2 (місце проживання на території України не встановлено), Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради (місцезнаходження: м. Суми, вул. Харківська, буд. 35, ) ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складене 20.08.2024.

Суддя В.Г. Костенко