ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1923/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів - Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2024 року в складі судді Губської Я.В. у справі № 953/11377/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позов мотивовано тим, що 17 липня 2022 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні. Відповідач офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, нерухомість у власності, отримує пенсію. Разом з тим, позивач зазначає, що відповідач має на утриманні ще двох дітей, які за рішенням суду проживають з ним та має можливість утримувати свою дитину, яка цього потребує. Зазначає, що за період часу з 21 жовтня 2023 року ОСОБА_1 надавав грошові кошти на утримання дитини включно по кінець листопада 2023 року, однак в подальшому сторонам не вдалося дійти згоди з питання утримання спільної дочки. Позивач зазначила, що гроші їй необхідні для утримання дитини, забезпечення якої є обов`язком обох батьків.

Посилаючись на вказане позивачка просила, стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 грудня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.

10 січня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду відзив в якому просив відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки він має на утриманні двох неповнолітніх дітей від першого шлюбу, які за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2021 року мешкають з ним, також зазначив, що перераховує грошові кошти на утримання доньки ОСОБА_3 на банківську карту своєї дружини.

19 січня 2024 року ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзив в якому просила задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідь на відзив мотивована тим, що наявність у відповідача на утриманні інших двох дітей від першого шлюбу не є підставою для відмови в позові та не позбавляє ОСОБА_1 обов`язку сплачувати аліменти на утримання третьої дитини, якій менше одного року і вона за станом здоров`я потребує коштів на утримання, які добровільно стабільно відповідач не надає, при цьому має стабільний дохід, що має можливість відповідачеві сплачувати аліменти на третю дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 грудня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття. В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць рішення суду підлягає негайному виконанню. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи стан здоров`я малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявність у відповідача нерухомого майна, грошових коштів згідно наданих декларацій, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вважав, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини його заробітку щомісячно, з 01 грудня 2023 року і до повноліття дитини. Саме такий розмір аліментів суд вважав достатнім та обґрунтованим при вирішенні даного питання.

26 березня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким встановити розмір аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/7 частки від його заробітної плати та пенсії. Також, просив скасувати ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року якою заяву ОСОБА_2 про відвід судді Київського районного суду м. Харкова Бобко Т.В. задоволено.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в позовній заяві позивачка вказує на те, що відповідач сплачує аліменти регулярно та добровільно в сумі яка значно перевищує мінімальний розмір аліментів, а отже фактично відсутній спір щодо їх сплати. Зазначив, що з невідомих йому причин дружина пішла жити окремо, коли дитині було трохи більше місяця. Вважав, що це був тимчасовий настрій дружини - позивачки у справі, а вони згодом примиряться та будуть жити разом та виховувати дитину, тому несподіванкою для нього була позовна заява до суду про стягнення аліментів. Разом з тим, з позивними вимогами він погоджується частково, оскільки розуміє свій обов`язок утримувати дитину. Розмір його заробітної плати на місяць складає 29 500 грн аванс, сума заробітної плати 33 200 грн. Розмір пенсії складає 84 500 грн. Отже, він щомісячно може сплачувати на утримання своєї доньки ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 22 720 грн, що дорівнює приблизно 15% від суми доходів та становить 1/7 частки доходів. Вказана сума грошових коштів раніше була обумовлена з дружиною.

Крім того, в порядку частини 2 статті 353 ЦПК України зазначив, що з офіційного сайту Київського районного суду м. Харкова йому стало відомо, що ухвалою суду від 12 лютого 2024 року відмовлено позивачці у задоволенні відводу судді Бобко Т.В., а заяву в подальшому про відвід судді Бобко Т.В. буде розглядати суддя Демченко С.В. Ухвалою від 14 лютого 2024 року судді Київського районного суду м. Харкова Демченко С.В. задоволено заяву про відвід судді Бобко Т.В. у даній справі. Вважає, що ухвалюючи рішення про відвід судді Бобко Т.В. суддя Демченко С.В. виходила з суб`єктивної оцінки сторони у справі чим сама порушила положення частини 7 статті 56 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Зазначає, що у справі позивачем та її представником допущено зловживання процесуальним правом з метою впливу на суддів та схильності їх до винесення неправосудного рішення. У зв`язку з чим вважає скаргу на суддю ОСОБА_4 безпідставною та надуманою.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать, що 17 липня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 879 (т.1, а.с.14).

ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати - ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 508 від 22 вересня 2023 року (т. 1, а.с.15).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15 листопада 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10).

Дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечується відповідачем.

Батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , що підтверджується копіями повторних свідоцтв про народження, виданих Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 19 травня 2015 року, активі записи № 4799 та № 5063 ( т. 1, а.с. 63-64).

Діти від першого шлюбу проживають разом з відповідачем, що сторонами не оспорюється.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51 Конституції України) та яке знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частини 5 статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 СК України).

Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, задовольняючи вимогу позивача про стягнення на її користь з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення аліментів.

Суд першої інстанції, оцінивши докази, надані позивачем, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

З рішенням суду в частині визначення розміру стягнутих аліментів колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частини 2 статті 182 СК України).

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частини 2 статті 182 СК України. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них (п. 23 Постанови).

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що від першого шлюбу ОСОБА_1 має непролітних дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом з ним.

Однією з обставин, якою відповідач обґрунтовував заперечення на позов, щодо визначеного позивачем розміру аліментів у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), є сімейний стан платника аліментів, у зв`язку з чим у нього наявні додаткові зобов`язання фінансового характеру щодо забезпечення утримання на належному рівні не тільки спільної з позивачкою доньки, але й двох його дітей від іншого шлюбу.

Виходячи з аналізу наведених норм права та з врахуванням положень статті 182 СК України, колегія суддів приходить до висновку, що суд при визначенні розміру аліментів зобов`язаний був врахувати факт наявності на утриманні відповідача двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на вищенаведені обставини належної уваги не звернув, у зв`язку із чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу).

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню, колегія суддів, врахувавши всі обставини справи, з метою дотримання принципу рівності матеріального забезпечення всіх дітей відповідача, з врахуванням обов`язку батьків з утримання дітей, вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, при настанні обставин, передбачених статтею 192 СК України, ОСОБА_2 матиме можливість звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.

Враховуючи вищевикладене, сімейний та майновий стан відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини від всіх його видів доходів.

Щодо заперечень на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року, суд зазначає наступне.

У статті 353 ЦПК України наведено перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення. Крім того, у частині другій даної статті зазначено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Оскільки ухвала Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року не підлягає окремому оскарженню, то при апеляційному перегляді рішення суду беруться до уваги заперечення на такі судові рішення.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року у задоволенні заяви адвоката Шеіна Ігоря В`ячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 про відвід судді Київського районного суду м. Харкова Бобко Т.В. - відмовлено. Передано заяву про відвід судді Київського районного суду м. Харкова Бобко Т.В. на розгляд іншому судді у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України (т. 2, а.с. 44-47).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року заяву адвоката Шеіна І.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , про відвід судді Київського районного суду м. Харкова Бобко Т.В. - задоволено. Справу № 953/11377/23 передано до канцелярії суду для визначення судді у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

Задовольняючи заяву про відвід суд зазначив, що не погоджується з доводами сторони позивача про наявність сумнівів у неупередженості головуючого судді або його заінтересованості у результаті розгляду справи. Однак, з огляду на те, що позивачка та її представник висловлюють недовіру судді, враховуючи той факт, що продовження розгляду цієї справи у цьому складу суду може викликати у учасників справи сумніви в наявності об`єктивного критерію безсторонності суду, з метою запобігання наявності сумнівів у справедливому і неупередженому розгляді справи, суд вважав за необхідне задовольнити заяву про відвід головуючому Бобко Т. В.

Підстави для відводу (самовідводу) судді встановлено статтею 36 ЦПК України, згідно змісту якої суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що суддя повинен бути відведений від участі в розгляді справи навіть тоді, коли у стороннього спостерігача лише могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Із практики ЄСПЛ випливає, що важливим питанням є питання довіри, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (Рішення ЄСПЛ по справі «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року).

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Лауко проти Словатчини» від 02 вересня 1998 року, Суд зазначив, що будь який служитель Феміди, щодо якого є підстави сумніватися в неупередженості, повинен усунутися від розгляду справи.

Виходячи з вищезазначених положень ЦПК, Бангалорських принципів поведінки суддів, рішень ЄСПЛ, для усунення можливих сумнівів щодо реалізації права на справедливий судовий розгляд та законності судового рішення, у відповідності до принципів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обставини на які посилався заявник, поза розумним сумнівом унеможливлювало участь судді Київського районного суду м. Харкова Бобко Т.В. у розгляді справи, оскільки вони викликали у заявника сумніви щодо його безсторонності та упередженості.

З огляду на наведене ухвала Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року є законна та обґрунтована.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2024 року змінити, зменшивши розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів доходів.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 09 серпня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук