Справа №484/2068/24
Провадження № 22-ц/812/1254/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Сікорським Миколою Миколайовичем

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Максютенко О.А., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

17 квітня 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 01 травня 2019 року між ТОВ "Авентус Україна" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №840110 у електронній формі, відповідно до якого ТОВ "Авентус Україна" надало, а відповідачка отримала в кредит грошові кошти в розмірі 7000,00 грн шляхом їх перерахування на рахунок відповідачки. Відповідачка не виконала умови договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість.

12 квітня 2018 року між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" укладено Договір факторингу № 1, відповідно до якого ТОВ "Авентус Україна" відступило право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія". У зв`язку з чим, до позивача як до нового кредитора перейшло право первісного кредитора за цим договором.

Зазначають, що відповідачка належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, сплати пені і штрафів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальній сумі 25102,00 грн, з яких: 7000,00 грн основний борг, 3780,00 грн проценти, 10962,00 грн прострочені проценти, 3360,00 грн штрафи Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання з відповідачки підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 10454,99 грн та 3% річних в розмірі 2262,77 грн.

Посилаючись на вищевикладене позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту № 840110 від 01 травня 2019 року в сумі 37819,76 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2024 року позов ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" заборгованість за Договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №840110 від 01 травня 2019 року в сумі 25102,00 грн., з яких: 7000,00 грн основний борг, 3780,00 грн проценти, 10962,00 грн прострочені проценти, 3360,00 грн штраф, 3% річних 672,60 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань 2208,98 грн, а всього 2881,58 грн., судовий збір у сумі 1792,33 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3699,50 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року ТОВ «Авентус Україна» відступило право вимоги за даним кредитним договором ТОФ «ФК «Довіра та Гарантія»

Приймаючи до уваги те, що відповідачка отримавши кредитні кошти у добровільному порядку та у встановлені договором строки, їх не повернула, а також відсотки, пеню та штраф у встановленому договором розмірі на користь позивача не сплатила, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача і стягнув з відповідачки на користь Товариства заборгованість за кредитним договором у розмірі 25102,00 грн, з яких: 7000,00 грн. основний борг, 3780,00 грн. проценти, 10962,00 грн прострочені проценти, 3360,00 грн. штраф.

Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст.625 ЦК України у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання інфляційних втрат в розмірі 10454,99 грн та 3% річних в розмірі 2262,77 грн, суд зазначив наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з доданим розрахунком інфляційні втрати та 3% річних нараховані позивачем за період з 04.04.2021 по 04.04.2024.

Разом з тим, відповідно до п.18 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З 24.02.2022 і по теперішній час в Україні діє воєнний стан.

У зв`язку з цим, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних у період дії воєнного стану, тобто з 24.02.2022 та по 04.04.2024, є безпідставним, тому цій частині їх стягнення до задоволення не підлягає.

В іншій частині, а саме, за період з 04.04.2021 по 23.02.2022, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання є законними та підлягають задоволенню.

Розмір простроченого, невиконаного зобов`язання становить 25102,00 грн.

Зокрема, розмір 3% річних за вказаний період прострочення (326 днів) становить 672,60 грн із розрахунку: 25102,00 грн х 3% х 326днів /365 днів.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється з урахуванням Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991року №1282-XII, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078, і їх розмір становить 2208,98 грн із розрахунку: 25102,00 грн х 1,088 - 25102,00 грн, де 1,088 - сукупний індекс інфляції за вказаний період прострочення, визначений шляхом множення помісячних індексів за відповідний період, поділений на 100.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в сумі 672,60 грн та інфляційні втрати в сумі 2208,98 грн.

Не погодившись з рішення суду відповідач ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначала, що є невірними та хибними твердження суду першої інстанції про те, що до позивача перейшло право вимоги стягнення заборгованості з відповідачки на свою користь, за договором факторингу № 1 укладеного 12.04.2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та нею. Так як аналізуючи вказаний Договір факторингу, встановлено, що він, відповідно до п.8.2. має термін дії та закінчився 31 грудня 2018 року.

Ураховуючи той факт, що ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 уклали кредитний Договір № 840110 01 травня 2019 року, тобто вже після завершення строку дії Договору факторингу, відступлення права вимоги не могло перейти до ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», тому позивач є неналежною особою у дійсній справі, якому належить право вимоги.

Також, розрахунок заборгованості, який наданий ТОВ «Авентус Україна» взагалі не міг бути складений етапом на дату відступлення права вимоги, так як відступлення права вимоги на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» здійснено 12 квітня 2018 року, а кредитний договір між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою укладений 01 травня 2019 року (тобто через 1 рік), що є незаконною дією.

Вважає, що саме цей встановлений факт є підставою для відмови у повному задоволенні позову ТОВ«ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Щодо витрат на правову допомогу зазначала, що позивачем будь-якого документу, який підтверджує офіційне отримання коштів за надання професійної правничої допомоги, а саме: квитанцію до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо, до суду не надано.

Тому вважає, що даний факт не підтверджений, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з неї коштів за надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 01 травня 2019 року між ТОВ "Авентус Україна" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №840110 у електронній формі.

Згідно з умовами кредитного договору товариство зобов`язувалося надати відповідачці кредит в сумі 7000,00 грн (п. 1.1), фіксована процентна ставка за користування кредитом 1,53% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.3.1), строк дії договору 30 днів (п. 1.2), але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором, у випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом Клієнт зобов`язаний, починаючи з 4 дня прострочення, сплатити товариству штраф у розмірі 84 грн за кожен день прострочення (п. 4.4.).

Відповідно до графіку платежів за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту 01.5.2019 - дата повернення позики та сплати нарахованих процентів 31 травня 2019 року (а.а.16 зворот).

Звертаючись із позовом позивач зазначав, що 12 квітня 2018 року між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" укладено Договір факторингу № 1, відповідно до якого ТОВ "Авентус Україна" відступило право вимоги, в тому числі за договором фінансового кредиту №840110 від 01 травня 2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року ТОВ «Авентус Україна» відступило право вимоги за цим кредитним договором ТОФ «ФК «Довіра та Гарантія», відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на наступні обставини.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частинами 1,3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.ч.1-3,5,6 статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно положень частини 1 статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина 1 статті 519 ЦК України).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).

Згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі, і на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 914/868/17, від 18.10.2018 року у справі № 910/11965/16.

Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора, необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі №752/8842/14-ц.

Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Із пункту 2.1 договору факторингу №1 від 12 квітня 2024 року укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» вбачається, що згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові коштів розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

Розмір оплати послуг Фактора за надання фінансування Клієнту за цим договором за кожен Реєстр прав вимоги становить 100 гривень 00 копійок (надалі -ціна Продажу) в т.ч. ПДВ 20 %, що сплачуються Клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного Реєстру прав вимог на банківський рахунок Фактора, зазначений у відповідному пункті цього Договору (п.2.3).

Згідно пункту 4.1 Договору Факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному Додатку.

Пунктом 8.1. визначено, що цей Договір набуває чинності та всі права та обов`язки Сторін за цим Договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін, та скріплення печатками (за наявності її у Сторони).

За пунктом 8.2, строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1. цього Договору та закінчується 31 грудня 2018 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором.

Враховуючи вищенаведені умови договору, обов`язковим підтвердженням переходу прав вимог за цим договором факторингу є реєстр прав вимоги.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом позивачем не долучено копію реєстру прав вимог, тому за даних обставин, позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №840110 від 01 травня 2019 року від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Приймаючи до уваги зазначене вище, апеляційний суд вважає, що позивачем ТОВ "Довіра та Гарантія" не доведено набуття прав первісного кредитора, а отже, у позивача відсутні відповідні правові підстави на пред`явлення вимог за укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №840110, укладеним 01 травня 2019 року між ТОВ "Авентус Україна" та ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення на зазначені у відзиві на позовну заяву доводи щодо ненадання реєстру боржників оцінки не надав, хоча про це зазначав у відзиві представник відповідача

Приймаючи до уваги зазначене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов не вірного висновку відносно доведеності відступлення прав вимоги за вищевказаним кредитними договором, а отже, у позивача відсутні відповідні правові підстави на пред`явлення вимог за кредитним договором №840110, укладеним 01 травня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 .

Відповідно до приписів ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 року у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України суд зобов`язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, при чому така заява має бути подана до винесення судового рішення.

Відповідач заявив про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просив відмовити з цих підстав у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, тому застосування позовної давності до спірних правовідносин не підлягає.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами підпункту «в» пункту 4 частин 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на викладене з ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3633,60 грн. судового збору за розгляд справи судом.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сікорським Миколою Миколайовичем задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 серпня 2024 року.