УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 2-722/11

провадження № 61-10376ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 19 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просила суд:

1) визнати неправомірною бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в-3/1199/НОМЕР_1 від 14 червня 2012 року, виданою державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т. Д.;

2) зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в-3/1199/НОМЕР_1 від 14 червня 2012 року, виданою державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т. Д.

Ухвалою від 19 лютого 2024 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року,Біляївський районний суд Одеської області скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Визнав неправомірною бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/1199/НОМЕР_1 від 14 червня 2012 року виданою державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т. Д. Зобов`язав Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/1199/НОМЕР_1 від 14 червня 2012 року, виданий державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т. Д.

У липні 2024 року Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 19 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку по наявність підстав для зняття арешту, оскільки виконавче провадження не було закінчене, а отже були відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження».

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням від 06 квітня 2011 року Біляївський районний суд Одеської області задовольнив повністю позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції. Стягнув з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції заборгованість в сумі - 21 356,37 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ - 171 108,05 грн, а також сплачене держмито в сумі 1 700,00 грн та витрати з ІТЗРС в сумі - 120,00 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили.

На виконання зазначеного судового рішення Біляївський районний суд Одеської області 18 травня 2011 року видав ООД АТ «Райффайзен Банк Аваль» два виконавчих листи, які він пред`явив до примусового виконання до державної виконавчої служби.

Виконавчий лист № 2-722/11, виданий Біляївським районним судом Одеської області 18 травня 2011 року щодо стягнення грошової суми з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 172 928,05 грн, перебував на виконанні у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. В ході проведення виконавчих дій державний виконавець виявив, що за ОСОБА_1 зареєстрована 1/3 частина кв. АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим запропонував боржнику здійснити авансування витрат на проведення виконавчих дій у порядку статті 42 Закону України «Про виконавче провадження». Також державний виконавець наклав арешт на все майно боржника ОСОБА_1 та оголосив заборону на його відчуження.

Сторони стверджували, що постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 27 червня 2013 року виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, який діяв на момент виникнення правовідносин.

Постановою державного виконавця Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінської Т. Д. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в-3/1199/НОМЕР_1 від 14 червня 2012 року в межах стягнення заборгованості у розмірі 172 928,05 грн на все нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт.

30 червня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» уклали договір відступлення прав вимоги № 114/7-4566, за умовами якого право вимоги, зокрема, за кредитним договором № 014/0034/82/79656 від 08 серпня 2007 року перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».

10 липня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено договір відступлення прав за договорами іпотеки, відповідно до умов якого у порядку та на умовах, визначених цим Договором, у зв`язку з укладенням Сторонами Договору відступлення, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами відповідно до підписаних Реєстрів Боржників, Первісний кредитор відступає та передає, а Новий Іпотекодержатель приймає та набуває всіх прав, належних Первісному Іпотекодержателю за іпотечними договорами, які забезпечують виконання зобов`язань за Кредитними договорами.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-722/11, виданого 18 травня 2011 року Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль», станом на 22 серпня 2023 року на примусовому виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебувало, про що свідчить відповідь вказаного Відділу на запит представника скаржниці № 841127 від 22 серпня 2023 року.

Суди попередніх інстанцій встановили відсутність будь-яких заяв про звернення ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» або інших осіб, які вважають себе правонаступниками прав та обов`язків АТ «Райффайзен Банк Аваль», зокрема, на підставі листа Біляївського районного суду Одеської області № 18529/23 від 11 жовтня 2023 року.

Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» із заявою про заміну сторони виконавчого провадження до суду не звертався.

26 жовтня 2023 року та 09 листопада 2023 року представник скаржниці через електронну пошту зверталась до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявами про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , однак жодної відповіді не отримала.

Отже, спірні правовідносини виникли щодо незгоди заявника зі здійсненням державною виконавчою службою своїх повноважень та дій і рішень державної виконавчої служби у встановленому законом порядку.

Згідно зі змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі статтею 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Порядок вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання судового рішення у цій справі регулювався приписами Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, що був чинний на момент відкриття виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , та повернення виконавчого документа стягувачу. Отже тут і далі норми права наводяться у зазначеній редакції закону.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями статті 57 Закону № 606-XIV визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до статті 30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Суд апеляційної інстанції встановив, що сторони в судовому зсіданні визнали, що в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 27 червня 2013 року державний виконавець Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ прийняв постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV.

За змістом пункту 4 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Згідно з частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі доказів в матеріалах справи в період з моменту повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV встановив відсутність відкритого виконавчого провадження щодо боржника ОСОБА_1

Суди також встановили, що виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/722/11, виданого Біляївським районним судом Одеської області 18 травня 2011 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 знищено у зв`язку з закінченням строків його зберігання. Суди встановили відсутність доказів того, що в період з червня 2013 року до дня розгляду скарги виконавчою службою на підставі заяв як первісного стягувача так і його правонаступників проводилися будь-які виконавчі дії з примусового виконання зазначеного виконавчого листа, а представник державної виконавчої служби доказів щодо наявності виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не надав, натомість в листі № 84127 від 22 серпня 2023 року повідомив про відсутність на примусовому виконанні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-722/11.

Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (у тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, та відсутність у необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, про що зазначив, зокрема, у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15, від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц.

Суди попередніх інстанцій встановили відсутність майнових претензій стягувача, виконавчого провадження та необхідності у подальшому застосування арешту на майно боржника.

Встановивши, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-722/11, виданого Біляївським районним судом Одеської області 18 травня 2011 року щодо стягнення грошової суми з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 172 928,05 грн, було завершене 27 червня 2013 року, так як виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, який діяв на момент виникнення правовідносин, матеріали виконавчого листа знищені у зв`язку з закінченням терміну зберігання, докази щодо повторного звернення стягувача до органів державної виконавчої служби відсутні, а арешт залишається чинним протягом 10 років, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо підстав для його зняття.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли мотивованого висновку про неправомірність бездіяльності державної виконавчої служби щодо нерозгляду заяви боржника про зняття арешту, а також незняття накладеного арешту на майно боржника, внаслідок чого правомірно задовольнили вимоги скарги.

Аналогічними міркуваннями керувався Верховний Суд, приймаючи постанову від 15 травня 2024 року у справі № 2-380/10.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до незгоди з оскарженими судовими рішеннями та до неправильного тлумачення приписів законодавства, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає касаційну скаргу необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на те, що правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 19 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров