КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8088/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2024 року

у справі за позовомОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих Олександр Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Валявський Олександр Анатолійович про стягнення безпідставно набутих коштів та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання коштів у позику, -

установив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ТОВ «Кошельок», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., приватний виконавець виконавчого округу Київської області Валявський О.А. про стягнення безпідставно набутих коштів.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. перебуває на виконанні ВП НОМЕР_3 від 29 грудня 2021 року, сторонами якого є вона (боржник) та ТОВ «Кошельок» (стягувач).

В ході примусового виконання виконавчого провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. за №12726 від 17 грудня 2021 року про стягнення з неї на користь ТОВ «Кошельок» коштів в сумі 15889грн.

Підставою стягнення була постанова про арешт коштів боржника від 29 грудня 2021 року, винесена приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським О.А. за ВП НОМЕР_3.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області по справі №379/1040/22 від 21 листопада 2022 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №12726, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 17 грудня 2021 року про стягнення з неї на користь ТОВ «Кошельок» заборгованості за кредитним договором від 29 червня 2021 року №-383763 у загальному розмірі 15889 грн.

Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським О.А. від 10 травня 2023 року за НОМЕР_3/4894 було надано відповідь на адвокатський запит №1107/28.04.2023/ЗПТ від 28 квітня 2023 року про надання інформації стосовно виконавчого провадження, та повідомив наступне: «…В рамках виконавчого провадження АСВП НОМЕР_3 з боржника ОСОБА_1 стягнуто 15138,69 грн. з яких 13245,18 грн. перераховано на рахунок стягувача ТОВ «Кошельок», 569 грн. витрати виконавчого провадження, 1324,51 грн. основна винагорода приватного виконавця.

Крім того, вона надала разом із позовом виконану платіжну інструкцію 220d8PBNI00834e0001 на суму 15105,73 грн., призначення платежу: стягнення згідно виконавчого документу 12726 17-12-2021 220216ЗИТЛШ14 ОСОБА_1 . НОМЕР_2.

В рамках даної справи, рішенням суду виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, на її переконання, отримані стягувачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню їй на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала.

Просила суд, стягнути із ТОВ «Кошельок» на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 13245,18 грн. та понесені нею судові витрати, а саме: сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 6500 грн, разом судові витрати складають 7573,60 грн.

Крім того, у серпні 2023 року ТОВ «Кошельок» подало зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання коштів у позику.

Зустрічну позовну заяву обґрунтовувало тим, що 29 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір №-383763 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким ОСОБА_1 - (позичальник/відповідач) зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі.

Вказує, що відповідач/позичальник не виконала свої зобов`язання за укладеним договором - не повернула кредит та не сплатила проценти, у зв`язку з чим, станом на момент звернення до суду у Товариства утворилась заборгованість.

Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №-383763 від 29 червня 2021 року в розмірі 20463,89 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту та відсотками за користування 14720 грн.; інфляційне збільшення 4924,81 грн.; 3% річних 819,08 грн.; збитки у результаті порушення цивільного права позивача, у розмірі 15863,89 грн., судові витрати, зокрема: по оплаті послуг адвоката за надання професійної правничої допомоги у розмірі 20000 грн. та судовий збір за подання зустрічної позовної заяви у розмірі 2684 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із ТОВ «Кошельок» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 13245,18 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 6500 грн.

Зустрічні позовні вимоги ТОВ «Кошельок» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» заборгованість за тілом кредиту та відсотками за користування у сумі 14720 грн., 3% річних в сумі 819,08 грн., інфляційних втрат в сумі 4649,79 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 1491,55 грн. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9114 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідно до «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 року, №40-44, ст. 356) п. 18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами,підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В свою чергу, суд першої інстанції виніс рішення з порушенням даного пункту ЦК України та задовільнив стягнення за період з 17 грудня 2021 року по 24 серпня 2023 рік, з урахуванням ст. 625 ЦК України.

Просила суд, змінити рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2024 року в частині стягнення з неї на користь ТОВ «Кошельок» заборгованості зменшивши розмір 3% річних з 819,08 грн. до 157,28 грн., розмір інфляційних втрат з 4649,79 грн. до 765,44 грн., сплаченого судового збору з 1491,55 грн. до 1154,70 грн. та витрат на професійну правову допомогу з 9114 грн. до 2000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Приймаючи до уваги, що скаржник ОСОБА_1 просить апеляційний суд змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих інфляційних втрат та 3% річних та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зменшити їх розмір, то апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції саме в цій частині.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 29 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту № -383763.

Правила надання позики на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Кошельок» визначають порядок і умови надання товариством грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Уклавши договір Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті позичальника: Koshelok.net.

Відповідно до умов розділу 3 Правил відповідач акцептував оферту, здійснивши дії спрямовані на укладання договору про надання кредиту і настання юридичних прав та обов`язків, заповнивши заявку на сайті позивача добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків, зазначив інформацію щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої бажав отримати кредит.

Згідно до умов Кредитного Договору, Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах:сума кредиту, становить 4600 грн. (п. 1.1. договору, р. 3., р. 4 паспорту кредиту);

початковий строк кредитування, становить 20 днів, тобто до 18 липня 2021 року ( п. 2.1. договору, р. 3., р. 4 паспорту кредиту, п. 1. графіку розрахунків);

відсоткова ставка, становить 2 % на добу , або 40 % за початковий строк кредитування визначений п. 2.3., п. 3.6., п. 3.7. договору, або 730% річних (р. 4. паспорту кредиту, п. 1. п. 2. графіку розрахунків);

сума кредиту та нараховані відсотки, за початковий строк користування позикою, на 20 днів, становить 6440 грн. (4600 грн. тіло кредиту + 1 840 грн. відсотки за користування позикою за перші 20 днів, р. 4. паспорту кредиту, п. 1. п. 2 графіку розрахунків).

Кредитодавець, виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного Кредитного договору та перерахував грошові кошти на картковий рахунок Відповідача НОМЕР_1 .

Пунктом 3.6. кредитного договору, встановлено, що сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого Кредиту після закінчення початкового Періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК, що має наслідком подовження строку користування Кредитом на умовах визначених п. 3.7. та п. 3.8.

Згідно п. 3.6. та п. 3.7. кредитного договору, строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 18 липня 2021 року до 16 жовтня 2021 року, за ставкою 2% на добу.

Та на момент 16 жовтня 2021 року у позичальника виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за користування позикою у розмірі (4600 грн. тіло кредиту + 1 840 грн. за початковий строк користування позикою + 8280 грн. продовжений строк користування позикою) 14720 грн.

Пунктом 3.9. кредитного договору, встановлено, що у разі порушення позичальником своі?х зобов`язань щодо погашення суми Кредиту та/або процентів за користування ним, Кредитодавець має право нараховувати Позичальнику пеню у розмірі до 2-х % (двох відсотків на добу) від залишку суми Кредиту за кожнии? день прострочення повернення Заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення Заборгованості за Кредитом.

Згідно п. 4.1.1. Договору, Позичальник зобов`язався вчасно здійснювати платежі щодо погашення кредиту і процентів, нарахованих за користування кредитом, відповідно до графіка платежів.

Згідно п. 4.1.3. Договору, Позичальник зобов`язався у випадку прострочення сплати частини або всі всієї суми кредиту сплатити нараховані проценти за користування кредитом виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення.

Позичальник на виконання п. 1.1. Договору був зобов`язаний у термін до 18 липня 2021 року повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах визначених Договором.

Позичальник був достовірно обізнаний про те, що згідно та відповідно до п. 8.6 Договору, у разі порушення взятих на себе зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування наданим кредитом Позивач має право нарахування пені у розмірі 2 % від залишку суми кредиту за кожний день прострочення до повернення Заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом.

Разом з тим, згідно пункту 3.7. Позичальник також достовірно обізнаний про те, що прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом Договору не зупиняє нарахування процентів, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавцем.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не дотримуючись належного виконання умов кредитного договору одностороннє допустила порушення, а саме несвоєчасну сплату грошових зобов`язань, суму позики не повернула та відсотки не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В Постанові Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, Верховний суд у постанові від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16 прийшов до висновків, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).».

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Отже, нарахування інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом з 24 лютого 2022 року по 24 серпня 2023 року.

Суд апеляційної інстанції вважає таке нарахування безпідставним, а позовну вимогу щодо нарахування такої суми, такою що не підлягає задоволенню.

Проте, на підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає за можливе нарахування 3% річних та інфляційних втрат, лише за період з 17 жовтня 2021року по 23 лютого 2022 року.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а тому слід змінити рішення суду першої інстанції та стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з жовтня 2021 по 23 лютого 2022 року у розмірі 765,44 грн., а також 3% річних у розмірі 157,28 грн., а всього 922,72 грн.

В частині оскарження апелянтом розміру стягнутої суми витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що витрати ТОВ «Кошельок» на оплату послуг адвоката підтверджуються наступними документами: договором про надання правової допомоги № 30-03/1 від 30 березня 2023 року, додатком № 1 до договору про надання правової допомоги № 30-03/1 від 30 березня 2023 року та платіжною інструкцією № 2603 від 24 серпня 2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і в пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що стягнута з відповідача за зустрічним позовом сума витрат за надання правової допомоги у розмірі 9114 грн. на користь ТОВ «Кошельок» є завищеною та не може вважатись співмірною з фактично виконаною адвокатом роботою.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторін тощо (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2022 року №640/16093/21).

За вказаних обставин та з огляду на фактичний об`єм послуг, наданих адвокатом, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування ТОВ «Кошельок» витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції до 2000 грн., оскільки цей розмір судових витрат обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2024 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (, адреса: Київська область, Бучанський район, с. Чайки, вул. Антонова, буд. 8А) заборгованості, зменшивши розмір 3% річних з 819,08 грн. до 157,28 грн., розмір інфляційних втрат з 4649 грн. до 765,44 грн., сплаченого судового збору за подання позовної заяви з 1491,55 грн до 1154,70 грн. та витрат на професійну правову допомогу з 9114 грн до 2000 грн.

В іншій частині рішенняКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба