Номер провадження: 22-ц/813/4766/24
Справа № 509/6472/23
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

встановив:

У жовтні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 8 000 грн на місць до досягнення дитиною повноліття.

Позов обґрунтовано тим, що з 25 серпня 2011 року по 04 вересня 2023 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач є працездатним, але добровільно допомоги на утримання малолітньої доньки не надає, хоча має таку можливість.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 8 000 грн, щомісячно, але не менш, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 жовтня 2023 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду про задоволення позову у повному обсязі з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, просить змінити Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року та стягнути з нього на користь позивачки аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначає, що не отримував судових повісток про виклик до суду, як і будь-яких повідомлень про розгляд цієї справи, а тому не мав змоги висловити свою позицію щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог; суд безпідставно виснував щодо його ухилення від участі в утриманні та вихованні доньки та всупереч вимог ст. 263 ЦПК України не обґрунтував свої висновки про стягнення з нього аліментів у заявленому позивачкою розмірі. При цьому скаржник зазначає, що отримує дохід щомісяця у розмірі від 10 000 до 12 000 грн, та вважає, що з нього підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає обґрунтованим оскаржуване рішення суду, при цьому вказує, що відповідач працює водієм і має дохід у більшому розмірі, ніж той, що зазначений ним в апеляційній скарзі та вважає, що грошові кошти, що надаються ним безпосередньо доньці ОСОБА_3 та придбання нею речей, негативно вливають на виховання дитини та не свідчить про добровільне утримання дитини.

У запереченнях на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підтримуючи доводи апеляційної скарги, просив стягнути з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн, щомісячно.

У поданій до суду заяві позивачка просить розглянути справу без її участі.

Учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, із заявами (клопотаннями) про відкладення розгляду справи не зверталися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не у повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Так, 23 січня 2024 року розгляд цієї справи відбувся за відсутності відповідача ОСОБА_1 .

Водночас матеріали справи не містять відомостей щодо належного повідомлення скаржника ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання призначеного судом на 23 січня 2024 року.

Отже посилання суду у тексті оскаржуваного рішення щодо належного відповідача є таким, що не відповідає матеріалам справи, і свідчить про порушення судом норм процесуального права щодо належного повідомлення осіб, які беруть участь у справі.

Вказане відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, оскільки ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про розгляд справи, що знайшло своє підтвердження, тому апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина ( ст. 181 СК України).

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частини 2 зазначеної статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

В силу статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

З матеріалів справи убачається, що сторони з 25 серпня 2011 року по 04 вересня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8, 10) , від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Згідно довідки ОК-7 розмір отриманого ОСОБА_1 доходу за 2021 рік склав 73 014,67 грн, а за 2022 рік - 18 385 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно перебування на його утриманні непрацездатної матері, оскільки скаржником не надано доказів на підтвердження цих обставин.

Так, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, необхідно зробити висновок, що відповідач посилаючись на неможливість надання позивачці матеріальної допомоги у зв`язку, зокрема, перебуванням на його утриманні непрацездатної матері, мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, однак таких обставин суду не доведено.

Зважаючи на принцип змагальності та визначені чинним ЦПК України вимоги до доказування, колегія суддів, погоджуючись із доводами апеляційної скарги, також відхиляє посилання позивачки на ухилення відповідача від участі в утриманні доньки, оскільки заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги, позивачка ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу відповідача, фактично вказує про його участь в утриманні дитини.

Надаючи оцінку, відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, матеріальному становищу платника аліментів, колегія суддів приймає до уваги, що згідно довідки ОК-7, яку надано скаржником, розмір отриманого ним доходу за 2021 рік склав 73 014,67 грн, а за 2022 рік - 18 385 грн, при цьому апеляційний суд також враховує обставини на які посилається скаржник, а саме, щодо отримання ним мінливого доходу, який у середньому становить від 10 000 до 12 000 грн на місяць.Водночас обставин щодо одержання відповідачем доходу в іншому розмірі позивачкою не доведено.

Щодо вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, колегія суддів зауважує, про таке.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина ( ст. 181 СК України).

Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.6 ст. 367 ЦПК України).

З огляду на предмет заявленого ОСОБА_1 позову, апеляційний суд вважає, що з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої доньки сторін у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів, з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), колегія суддів виходить з часткового визнання відповідачем позовних вимог, рівності прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, які в однаковій мірі несуть тягар утримання дитини, розміру доходів відповідача та відсутність у справі доказів на підтвердження розміру доходів позивачки, а також враховує, що при стягненні аліментів за іншою процесуальною процедурою (видачі судового наказу), відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, і доходить висновку, що об`єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки сторін буде у розмірі 4 000 грн щомісяця.

Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).

За статтею 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати, та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій у розмірі 4 000 грн, щомісячно, але не менш, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 жовтня 2023 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова