Справа № 351/43/24
Провадження № 22-ц/4808/1027/24
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М.М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Струтинської Д.В.,

з участю представника апелянта, ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Коломийського міськвиконкому, про визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 21 травня 2024 року під головуванням судді Калиновського М.М. у м. Снятин,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Коломийського міськвиконкому, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначив, що 04 березня 2016 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, в якому у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Снятинського районного суду від 25 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина з червня 2023 року проживає з ним, а відповідачка проживає окремо.

Він повністю опікується інтересами та потребами дитини, його здоров`ям, духовним та моральним розвитком, має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися його вихованням.

Посилаючись на те, що в інтересах дитини проживати саме з ним, оскільки син тривалий час проживає разом з ним та перебуває на повному його забезпеченні, просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним - батьком за місцем його реєстрації проживання.

Рішенням Снятинського районного суду від 21 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що він у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 161 СК України звернувся до суду про вирішення спору з відповідачкою щодо визначення місця проживання дитини та під час розгляду справи відповідачка подала до суду заяву про визнання його позовної заяви.

Частина 1 ст. 206 ЦПК України передбачає, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У цій справі має місце порушення судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, а якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Також ч. 6 ст. 263 ЦПК України передбачає, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам ст. 206 цього Кодексу.

Судом першої інстанції не було встановлено, що визнання відповідачем позовної вимоги суперечить вимогам ст. 206 ЦПК України та/або що визнання відповідачем позовної вимоги суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно, має місце не виконання судом першої інстанції вимог ст. 264 ЦПК України щодо питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Щодо висновків суду про відсутність спору між сторонами, то згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

В цій справі суд першої інстанції не закрив провадження в справі, оскільки дійшов висновку про наявність предмета спору.

Надалі після отримання висновку від органу опіки та піклування, заяви відповідача про визнання позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність спору та необхідності відмовити в задоволенні моєї позовної заяви.

Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд з цим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

У випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову. Відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Таким чином, має місце обставина за якої суд першої інстанції до відкриття провадження в справі прийшов до висновку, що між сторонами наявний відповідний спір, а після відкриття провадження та вчинення сторонами відповідних дій - суд дійшов вже іншого висновку про відсутність між сторонами спору та про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

Однак фактичні обставини справи, вимоги чинного законодавства України підтверджують, що позовна заява підлягала задоволенню, а не відмові в її задоволенні.

Верховний Суд в подібній справі дійшов висновку, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним - батьком за місцем його реєстрації проживання.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав з мотивів, викладених у ній.

ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги не заперечила, вказала на помилковість висновків суду першої інстанції.

Представник Органу опіки та піклування Коломийського міськвиконкому в судове засідання не з`явився, хоча третя особа належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою представника третьої особи, не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, ураховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Снятинського районного суду від 25.09.2019 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04.03.2016, розірвано.

Згідно довідки №949 про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Згідно Акта обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_3 від 25.10.2023 ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом із батьком ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . Створені належні умови для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , який витребуваний ухвалою Снятинського районного суду від 19 березня 2024 року, працівниками служби у справах дітей Коломийської міської ради встановлено, що дитина з серпня 2023 року проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , за якою працівниками служби 03.04.2024 проведено обстеження умов проживання дитини та складено відповідний акт. Дитина навчається у 1-Б класі Коломийської філії №6 імені Героя України Тараса Сенюка Коломийського ліцею №9 та має друзів за місцем проживання і навчання.

Службою у справах дітей з`ясовано, що мати дитини ОСОБА_1 проживає в орендованій квартирі в місті Коломия, офіційно працює і спілкується з малолітнім сином. Під час обстеження будинку встановлено, що створені належні умови для проживання дитини. Батько дбає про малолітнього сина, забезпечує його всім необхідним для проживання та навчання, відводить у школу, цікавиться його успіхами у навчанні.

Стосунки між мамою ОСОБА_1 та сином ОСОБА_4 є дружніми та доброзичливими, побудовані в повазі один до одного. Мати надає дитині належне виховання, безперешкодно спілкується із сином і не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме: постійно дбає про його здоров`я, проводить з ним вільний час. Одночасно мати не заперечує, щоб малолітній син проживав з батьком ОСОБА_2 .

Враховуючи вище зазначене, дослідивши матеріали та оцінивши наявні документи у їх сукупності, враховуючи інтереси малолітньої дитини, Орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біля батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: а) погляди дитини; б) індивідуальність дитини; в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; г) піклування; захист і безпека дитини; ґ) вразливе положення; д) право дитини на здоров`я; е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19).

Також підлягають врахуванню: 1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; 2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; 3) бажання батьків бути опікунами; 4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; 5) бажання дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які б підвереджували дійсну наявність спору між ним та відповідачкою з приводу визначення місця проживання їх спільного сина ОСОБА_4 . Не здобуто таких доказів і в ході судового розгляду. При розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, спору про визначення місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_4 не було. У дитини є зареєстроване місце проживання, яке ніким не оспорюється і вимоги позивача не стосуються зміни місця проживання дитини, тому в цьому випадку між сторонами відсутній спір, який підлягає захисту в судовому порядку.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитися з огляду на встановлені обставини справи та необхідності якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

При розгляді справи суд першої інстанції не звернув увагу, що відсутність задокументованих заперечень з боку матері щодо проживання дитини разом з батьком на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність спору в такій справі.

Також надання органом опіки та піклування висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком при розгляді справи в суді не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір.

Судом встановлено, що дитина з серпня 2023 року проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , який тривалий час одноособово забезпечує піклування, захист і безпеку сина, має бажання та змогу це робити надалі. Дитина навчається в школі, забезпечена всіма необхідними засобами для навчання. Батько має близькі довірчі стосунки з сином, що добре впливає на психоемоційний стан дитини.

При цьому, визначення місця проживання дитини з батьком не впливає на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Визначення місця проживання дитини з одним з батьків є необхідним для збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів та відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. Постановлене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем його реєстрації проживання по АДРЕСА_1 .

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, судові витрати покладаються на відповідачку та з неї слід стягнути на користь позивача 1 211,20 грн сплаченого судового збору в суді першої інстанції та 1 816,80 грн в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду від 21 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Коломийського міськвиконкому, про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем його реєстрації проживання по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_1 ) 1 211,20 грн сплаченого судового збору в суді першої інстанції та 1 816,80 грн в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин