Дата документу 13.08.2024 Справа № 335/2239/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/2239/24 Головуючий у І інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/1623/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, припинення права власності, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, припинення права власності, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. 21.12.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №5343 та витягом з Державного реєстру речових прав.

13.12.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Бегичевим Е.В. (м. Москва) 12.05.2021 за реєстром №77/2031-н/77-2021-2-1574, укладено Договір про намір укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.2. Договору, сторони домовились та зобов`язались укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу не пізніше 12.03.2024.

Згідно з п. 1.3. Договору, узгоджена сторонами ціна об`єкта складає суму в гривнях, що буде еквівалентна сумі: 16000 доларів США за курсом НБУ на день укладання договору купівлі-продажу (ст. 524 ЦК України).

Відповідно до п. 3.1. Договору на підтвердження зобов`язань та забезпечення виконання цього Договору, Покупець передає, а Продавець приймає, у рахунок належних за договором купівлі-продажу платежів, грошову суму у розмірі: 600000 грн, що еквівалентно 16000 доларів США.

Продавець ОСОБА_2 своїм підписом у Договорі підтверджує, що отримала від Покупця грошову суму згідно п.3.1., передбачену цим Договором.

Підставою недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору є знаходження Продавця за межами України.

Домовленість щодо усіх істотних умов договору здійснювалась спочатку засобами зв`язку (через вайбер) та електронною поштою (відповідні скрині додаються). Підписаний Продавцем Договір про наміри укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири, оригінали документів на квартиру, копії паспортів та ІНН Відповідачів (в т.ч. оригінали нотаріального посвідченого перекладу ) отримано пізніше позивачкою.

Відбулося повне виконання Договору, оскільки була здійснена оплата по Договору, ключі від квартири отримані.

Факт безповоротного ухилення Продавцем від нотаріального посвідчення правочину у місті знаходження нерухомого майна підтверджується скринами-відповідями від Продавця.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Окрім цього, частка кожного із співвласника (1/4 частка, що складає 14,88 кв.м. на кожного) є незначною відносно частки позивачки (1/2 частка, що складає 29,76 кв.м.), співвласники не проживають та не користуються майном, житлово-комунальні послуги з грудня місяця 2023 року сплачує позивач, і, на думку ОСОБА_1 , таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, оскільки вартість проданого майна вони вже отримали, що підтверджується Договором про наміри та скринами відповідями.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу частки квартири від загальної площі 59,52 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 ; припинити право власності на частку, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (1/4 частка на кожного) квартири від загальної площі 59,52 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири від загальної площі 59,52 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду дійним обставинами справи, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 зазначає, що сторони виконали всі істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, відбулось передання майна та його оплата, майно було правомірно придбано позивачем, а нотаріальне посвідчення договору є неможливим у зв`язку з ухиленням продавця від такого посвідчення та у зв`язку з безумовним визнанням заявлених вимог відповідачами, суд першої інстанції мав усі підстави для задоволення позову.

02 серпня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала клопотання про долучення до матеріалів справи заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про розгляд справи за їх відсутності та скриншотів переписки сторін.

12 серпня 2024 року на офіційну електронну адресу апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про розгляд справи за їх відсутності, не підписані КЕП.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 147, 149), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до договору дарування ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії договору про наміри про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири від 13 грудня 2023 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Бегичевим Е.В. (м. Москва) 12.05.2021 року за реєстром №77/2031-н/77-2021-2-1574 діє ОСОБА_2 , уклали договір згідно з яким сторони домовились та зобов`язалися в майбутньому укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.2. Сторони Договору домовились та зобов`язались укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу не пізніше «12» березня 2024 року.

Згідно п. 1.3. Договору узгоджена Сторонами ціна Об`єкту складає суму в гривнях, що буде еквівалентна сумі: 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США по курсу НБУ на день укладання договору купівлі-продажу (ст. 524 ЦК України).

Відповідно до п. 3.1. Договору на підтвердження зобов`язань та забезпечення виконання цього Договору, Покупець передає, а Продавець приймає, у рахунок належних за договором купівлі-продажу платежів, грошову суму у розмірі: 600 000 грн. (шістсот тисяч) грн., що еквівалентно: 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США.

Продавець ОСОБА_2 своїм підписом у Договорі підтверджує, що отримала від Покупця грошову суму згідно п.3.1., передбачену цим Договором.

Згідно зі ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно з ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин».

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Подібні висновки наявні у постановах Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 545/440/18; від 04.03.2019 у справі № 665/2266/16-ц та від 30.10.2019 у справі № 140/2001/17.

Отже, суд може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що одна із сторін безповоротно ухиляється від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалась на вимоги статті 220 ЦК України.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач була позбавлена можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Небажання продавця та ухилення від нотаріального посвідчення договору не є безумовною підставою для застосування положень ч.2 ст.220 ЦП України.

У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 389/122/16-ц зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

Разом з тим, ОСОБА_1 не обґрунтувала доводів своєї позовної заяви, в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.

Колегія суддів зауважує, що у п. 1.1 Договору про наміри про укладення в майбутньому договору купівлі продажу квартири від 13.12.2023, сторони цього договору домовились та зобов`язались у майбутньому укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна. У п.п. 2.1.3 та 2.2.1 продавець та покупець відповідно, зобов`язуються, зокрема, «з`явитися у зазначені час та місце для укладання договору купівлі-продажу з паспортом, оригіналом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера у дієздатному стані».

Відповідно до ст. 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

З огляду на вищевикладене, вказаний договір є договором про наміри, а не договором купівлі-продажу. Разом з тим, з огляду на п. 5.6 Договору про наміри про укладення в майбутньому договору купівлі продажу квартири від 13.12.2023, що містить зауваження про те, що сторони не вважають цей Договір попереднім (ч.4 ст.635 ЦК України), Договір не є і попереднім, і правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить припинити право власності на частку, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , квартири від загальної площі 59,52 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що частка кожного із співвласника є незначною відносно її частки (1/2 частка, що складає 29,76 кв.м.), проте колегія суддів зауважує, що частка, належна відповідачам (1/4 частка на кожного, що складає 14,88 кв.м.) складає частку рівну частці ОСОБА_1 , і не може бути визнана незначною.

Таким чином, оскільки позовні вимоги про припинення права власності відповідачів на частку квартири і визнання права власності на цю частку за позивачем є похідними від вимоги про визнання договору дійсним, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянтів та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять. Доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: