Справа № 347/1434/23
Провадження № 2/347/46/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2024 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді Крилюк М.І.,

з секретарем Лазорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Косів об`єднану в одне провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання незаконними дії секретаря Старокутської сільської ради щодо посвідчення довіреності від 22.05.1996р., зареєстрованої в реєстрі за №84 та визнання недійсною довіреність видану секретарем Старокутської сільської ради від 22.05.1996р., зареєстровану в реєстрі за №84 а також за позовною заявою ОСОБА_1 до Старокутської сільської ради про визнання незаконними і нікчемними заяви ОСОБА_3 від 13.12.1993 року на безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки та рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року №56-І видане ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в :

Позивачка в справі, ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаними позовними вимогами які ухвалою суду 14.06.2024 року об`єднані в одне провадження.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що згідно рішення Косівського районного суду від 27.06.2008 року визнано частину житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . У зв`язку із перенесеними періодичними захворюваннями пов`язаними із її інвалідністю, на той час, вона не мала змоги впорядкувати документи щодо проведення реального розподілу вказаного будинковолодіння. При оформленні документів, зокрема Акту про право власності на частину земельної ділянки та частину житлового будинку, що знаходиться на цій земельній ділянці, виявилось, що згідно рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року за №56-І було вирішено передати у власність батькові її чоловіка , ОСОБА_5 0,20 га землі. На даний час згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку є тільки 0,192 га , що є меншим та суперечить визначеному у рішенні розмірі 0,20 га.

При перевірці документів було встановлено, що частину земельної ділянки , яка в минулому належала ОСОБА_5 , батькові її чоловіка, було в незаконний спосіб привласнено її сусідом ОСОБА_6 ( на даний час ОСОБА_7 ).

Так, 22.05.1996 року ОСОБА_3 було надано доручення, яке посвідчено секретарем Старокутської сільської ради про уповноваження ОСОБА_8 подарувати належне їй будинковолодіння та земельну ділянку, що в АДРЕСА_2 ОСОБА_9 . Позивачка в справі звертає увагу, що вказане доручення було зареєстровано в Старокутській сільській раді за № 84 від 22.05.1996 року і підписане ОСОБА_3 , яка на той час була визнана недієздатною особою згідно рішення Косівського районного суду від 14.06.1990 року а тому не може залишатись в силі просить постановити рішення суду яким, визнати незаконними дії секретаря Старокутської сільської ради щодо посвідчення довіреності від 22.05.1996р., зареєстрованої в реєстрі за №84 та визнати недійсною довіреність видану секретарем Старокутської сільської ради від 22.05.1996р., зареєстровану в реєстрі за №84. Окрім того ОСОБА_1 просить визнати незаконними і нікчемними заяви ОСОБА_3 від 13.12.1993 року на безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки та рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року №56-І про передачу у власність ОСОБА_3 , 0,28 га земельної ділянки.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги за об`єднаними в одне провадження позовами підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Представник відповідача , Старокутської сільської ради в судове засідання не з`явився. Кутським селищним головою ОСОБА_10 подано суду клопотання (а.с.15) про розгляд справи без участі представника Кутської селищної ради за наявними документами в матеріалах справи.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 подав суду клопотання (а.с.62) про відмову ОСОБА_1 в позові у зв`язку із пропуском позовної давності а також подав суду письмові пояснення (а.с.68-72) за якими просить в позові відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку:

В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Косівського районного суду від 27.06.2008 року (а.с.9) вирішено визнати частину житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Позивачка в пред`явленому на розгляд суду позові посилається на той факт, що при оформленні документів, зокрема Акту про право власності на частину земельної ділянки та частину житлового будинку, що знаходиться на цій земельній ділянці, виявилось, що згідно рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року за №56-І було вирішено передати у власність батькові її чоловіка , ОСОБА_5 0,20 га землі.

На даний час згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку є тільки 0,192 га , що є меншим та суперечить визначеному у рішенні розмірі 0,20 га. А при перевірці документів було встановлено, що частину земельної ділянки , яка в минулому належала ОСОБА_5 , батькові її чоловіка, було в незаконний спосіб привласнено її сусідом ОСОБА_6 ( на даний час ОСОБА_7 ).

Із долученої до матеріалів справи оскаржуваної позивачкою копії доручення (а.с.5) вбачається, що 22.05.1996 року ОСОБА_3 було надано доручення, яке посвідчено секретарем Старокутської сільської ради про уповноваження ОСОБА_8 подарувати належний їй на праві особистої власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться в АДРЕСА_2 її синові, ОСОБА_6 .

Відповідно до долученого до матеріалів справи рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14.06.1990 року (а.с.4) вирішено визнати ОСОБА_3 1946 року народження , жительку с.Старі Кути недієздатною.

Відповідно до частини 1 ст. 16 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) громадянин, який внаслідок душевної хвороби або недоумства не може розуміти значення своїх дій або керувати ними може бути визнаний судом недієздатним в порядку, передбаченому ЦПК України, і над ним встановлюється опіка. Таким чином, законодавство України пов`язує втрату особою дієздатності з прийняттям судом рішення про визнання її недієздатною. Відповідно до п.9 Постанови ПВС України, від 28 березня; року N 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним», за загальним правилом громадянин вважається недієздатним з часу набрання законної сили рішенням суду про визнання його недієздатним.

При цьому, статтею 52 ЦК передбачено, що угода, укладена громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство, є недійсною.

Згідно з частиною 2 ст. 16 ЦК від імені душевнохворого або недоумкуватого, визнаного недієздатним, угоди укладає його опікун.

Таким чином встановлено, що оскаржуване позивачкою доручення від 22.05.1996 року було посвідчено після визнання особи ОСОБА_3 недієздатною а відтак не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Суд вважає за доцільне поновити позивачці в справі строк позовної давності в частині оскарження вказаного доручення, як такий, що пропущений із поважних припин.

Окрім того ОСОБА_1 просить визнати незаконними і нікчемними заяви ОСОБА_3 від 13.12.1993 року на безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки та рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року №56-І про передачу у власність ОСОБА_3 , 0,28 га земельної ділянки.

Із долученої позивачкою копії оскаржуваної заяви від 13.12.1993 року (а.с.132) поданої ОСОБА_3 до Старокутської сільської ради про передачу їй безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,28 га в тому числі : для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га ; для ведення особистого підсобного господарства площею 0,03 га . Цією земельною ділянкою користується із 1950 року.

На задоволення вказаної заяви ОСОБА_3 , Старокутською сільською радою прийнято , оскаржуване позивачкою в справі ОСОБА_11 , рішення від 29.12.1993 року за №56-І (в.ч.133) , яким вирішено передати у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,28 га в тому числі : для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га ; для ведення особистого підсобного господарства (саду ) площею 0,03 га. У зв`язку із тим, що немає можливості видати державний акт на право приватної власності видати план земельних ділянок , як тимчасовий документ. Зареєструвати в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за № 1073.

В долученому до матеріалів справи письмовому поясненні ОСОБА_7 посилається на той факт, що при зверненні до суду з позовною заявою ОСОБА_1 не надала жодного доказу про земельну ділянку в АДРЕСА_1 , про поділ даної земельної ділянки між нею та її чоловіком, про виміри даної земельної ділянки в натурі, як і не надала жодного доказу по справі про порушене її, ОСОБА_1 , право, саме ним та його матір`ю ОСОБА_3 ,а не іншими трьома межівниками- сусідами.

ОСОБА_6 разом з своєю мамою ОСОБА_3 проживали в АДРЕСА_1 . та користувались земельною ділянкою розміром 0.28 га, яку у 1993 році було передано їй у приватну власність. Він, як член колгоспного двору, щоб не виготовляти два Державні акти, надав згоду на приватизацію даної земельної ділянки на свою матір ОСОБА_3 розміром 0.28 га як член колгоспного двору та написав заяву про передачу даної земельної ділянки в приватну власність- якою фактично користувався до 2004 року до того часу доки не відчужив за згодою сестри ОСОБА_12 дане майно та земельну ділянку ОСОБА_13 , а сам з сім`єю виїхав на постійне місце проживання в м.Біла Церква Київської області де проживає і по даний час. Його мати - ОСОБА_3 померла в 2000 році, і він ОСОБА_9 -єдиний син та єдиний член бувшого колгоспного двору являється одним спадкоємцем даного майна та земельної ділянки розміром 0.28 га. в АДРЕСА_1 .

Позивачка в справі посилається на той факт, що 27 червня 2008 року справа №2-78 -винесено рішення про визнання частини житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як подружжям і на основі даного рішення в ОСОБА_1 нібито виникло право на звернення з даною позовною заявою до суду.

В підтвердження вимог позову ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи копію рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року (а.с.134) яким ОСОБА_5 , батькові чоловіка позивачки в справі, передано у приватну власність 0,20 га в тому числі по ділянках за цільовим призначенням : для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,20 га ( із яких: саду - 0,16 га, під будівлями і двором 0,04 га ).

Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій технічного звіту по передачі в власність земельної ділянки гр.. ОСОБА_4 та ОСОБА_14 та оформленні спадщини після смерті ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 і при виготовленні даної технічної документації та присвоєнні кадастрового номеру даній земельній ділянці, розмір якої оспорює позивачка ОСОБА_1 , вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2004 року ОСОБА_4 (чоловік позивачки в цій справі) та ОСОБА_14 успадкували після смерті ОСОБА_5 по частині спадкового майна.

При виготовленні в 2004 році технічного звіту по передачі в власність земельної ділянки та оформленні спадщини після смерті ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 і при виготовленні даної технічної документації та присвоєнні кадастрового номеру даній спадковій земельній ділянці вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_14 успадкували земельну ділянку розміром не 0.20 га , а 0.1920 га. Підтвердженням чого є копія кадастрового плану (а.с. 86).

Окрім того як вбачається із іпотечного договору від шостого липня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_14 уклали іпотечний договір ВВЕ№649185 з товариством Державний Ощадний Банк України (а.с.74-77) де в п. 1.4.1 вказано - житловий будинок та земельна ділянка саме розміром 0.1920 га. призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

На час оформлення спадкового майна в тому числі і успадкування чоловіком позивачки в справі ОСОБА_4 земельної ділянки останнім не оспорювався розмір земельної ділянки який фактично складав 0,1920 га.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.6 ЗК України в редакції 1993 року, чинного на час набуття у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства саду 0,03 га. Передача земельних ділянок у власність громадян здійснюється місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

Згідно зі ст.17 ЗК України в редакції 1993 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяви про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

За змістом ст.22 ЗК України в редакції 1993 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно до присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власника (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Відповідно до пункту 10 статті 28-1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними.

У відповідності ч.1 ст.256, ч.1 ст.257 та ч.1 ст.261 ЦК України особа може звернутись до суду за захистом свого цивільного права або інтересу протягом трьох років від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Згідно з ч.4, ч.5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з п.3 ч.5 ст.12ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.77, ч.1 ст.79, ч.1 ст.80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В судовому засіданні не встановлено порушення прав позивачки Старокутською сільською радою при прийнятті заяви ОСОБА_3 від 13.12.1993 року на безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки та при прийнятті рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року №56-І видане ОСОБА_3 а відтак в цій частині вимог позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Окрім того позивачка в підставу поновлення строку позовної давності посилається на той факт, що вона являється інвалідом ІІ групи з 1996 року та хворіє, на даний при покращенні здоров`я вирішила впорядкувати свої документи у зв`язку із чим при виявленні розбіжностей в розмірі земельної ділянки у неї виникла потреба у зверненні до суду , просить визнати незаконними і нікчемними заяви ОСОБА_3 від 13.12.1993 року на безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки та рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року №56-І видане ОСОБА_3 .

Суд вважає безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню клопотання позивачки в цій частині позовних вимог про поновлення строку позовної давності.

При чому суд звертає увагу, оскаржувана позивачкою заява ОСОБА_15 датована 13.12.1993 року на безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки та оскаржуване нею рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року №56-І видане ОСОБА_3 , тобто на час розгляду справи судом пройшло більше 30-ти років при чому про їх наявність позивачці було відомо задовго до дня звернення із вказаним позовом до суду.

Окрім того стороною в справі, ОСОБА_7 , подано суду клопотання (а.с.67) про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності передбачених вимогами ст.267 ЦК України та відмовити в позові.

В силу ч.1, ч.2 ст.81 ЦПК України позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. В свою чергу, відповідач, навпаки, зобов`язаний довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.11 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином в задоволенні вимог позивачки в частині визнання незаконними дії секретаря Старокутської сільської ради, визнання незаконними і нікчемними заяви ОСОБА_3 від 13.12.1993 року на безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки та рішення Старокутської сільської ради від 29.12.1993 року №56-І видане ОСОБА_3 слід відмовити.

На підставі наведеного, ст.48 ЦК України в редакції 1963 року, керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Визнати недійсною довіреність посвідчену секретарем Старокутської сільської ради від 22.05.1996р., зареєстровану в реєстрі за №84, від імені ОСОБА_3 про уповноваження особи ОСОБА_8 укласти від її імені договір дарування належного їй будинковолодіння та земельної ділянки , що в АДРЕСА_2 .

В задоволенні решта позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І. Крилюк