Справа № 461/6900/22 Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1538/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 15.02.2022 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» було підписано кредитний договір №А03.00611.009459835. Згідно умов кредитного договору позивачу повинні були бути надані кредитні кошти у розмірі 120 000 гривень зі сплатою 15.00% річних за користування кредитними коштами.

Вважає, що вказаний кредитний договір є недійсним з огляду на наступне. Пунктом 1.6 договору банк встановив умову, за якої для повернення суми кредиту використовується транзитний рахунок № НОМЕР_1 . Пунктом 1.10 вказано, що кредит надається шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_2 . Але вказані вище рахунки позичальнику не відкривалися, про що свідчить відсутність укладання договорів про відкриття вище вказаних рахунків. На підставі Банківської ліцензії та письмового Дозволу НБУ на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою національною валютою тільки з поточного рахунку клієнта (балансові рахунки 26..., «кошти клієнтів банку», згідно з «Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженого постановою Правління НБУ від 17.06.2004 №280, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 за №918/9517), тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту в банку відповідно до положень глави 72 ЦК України.

Разом з тим, пунктом 1.6 оскаржуваного договору передбачено, що повернення суми кредиту позичальник зобов`язаний проводити шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , що взагалі суперечить діючому законодавству України. Договору на обслуговування рахунку №200946156 між банком та позичальником не укладалося, вказаний рахунок, - не є рахунком клієнта. Відтак банк не мав права на використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків для надання на приймання від фізичних осіб готівки національної валюти на рахунки, відмінні від поточного, оскільки це є грубим порушенням Генеральної ліцензії банку, Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України.

Вважає, що недійсність пункту щодо видачі та погашення кредиту за кредитним договором тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту - кредитний договір неможливо виконувати.

Окрім цього, зазначала, що вказаний кредитний договір позивачем було підписано під впливом обману з боку банку, а окрім того, сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам.

Перед укладанням договору банк навмисно ввів позивача в оману через свідомо не надану інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами та недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування та інше.

Банк під час укладання кредитного договору, приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та реальної відсоткової ставки за цим кредитним договором чим ввів в оману позивача.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що в своєму рішенні судом першої інстанції взагалі не надано оцінки висновку судово-економічної експертизи №3459 від 12.02.2024 року, проведеної Київською незалежною судово-експертною установою як доказу обману з боку Відповідача. Вважає, що банком при підписанні кредитного договору було приховано та введено в оману позичальника стосовно відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що є неприпустимим при підписанні кредитного договору та є порушенням п.9 ст. 15 3У «Про захист прав споживачів» та постанови правління НБУ № 168, що і було підтверджено висновком судово-економічної експертизи.

Стверджує, що кредитний договір ОСОБА_1 було підписано під впливом обману з боку банку, а окрім того, сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розмірами відсоткової ставки за кредитом - не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам відсоткової ставки.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про слухання справи без їх участі.

Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний кредитний договір №А03.00611.009459835 від 15.02.2022 вчинений у формі, встановленій законом, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, при цьому правові підстави для визнання недійсним спірного кредитного договору відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 15.02.2022 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту та страхування №А03.00611.009459835, за умовами якого банк відкриває клієнту банківський рахунок та надає клієнту кредит, а клієнт отримує його на наступних умовах: тип кредиту І-Кредит 3К, сума кредиту 126000 грн., процентна ставка та тип % річних 15 (змінювана), строк кредиту, місяців 60, договори супровідних послуг - №А03.00611.009459835.

Відповідно до п.1.6 вказаного договору строк дії договору та дата повернення кредиту до 15.02.2027 року.

Пунктами 1.7 договору встановлено, що на період прострочення платежу за договором діє процентна ставка 15, яка нараховується на прострочену суму кредиту.

Пунктом 1.11 вказаного договору визначено, що змінювана процентна ставка згідно п.1.3 договору визначається як змінна частина ставки збільшена на маржу банку в розмірі 5,5%. Станом на день укладення договору встановлена кредитодавцем змінна частина ставки становить 9,5%, що разом з маржею банку (5,5%) складає змінювану процентну ставку вказану в п.1.3 договору. Максимальний розмір змінюваної процентної ставки може бути змінений, але не може становити більше 99% річних.

Відповідно до п.3.4 кредитного договору, нанесенням власноручного підпису під цим договором, позичальник погоджується з тим, що ДКБОФО та тарифи, які є невід`ємною частиною ДКБОФО, графік щомісячних платежів (додаток №1 до договору) є невід`ємними складовими цього договору та зобов`язується виконувати їх умови.

Згідно п.3.25 кредитного договору, сторони дійшли згоди про те, що в додатку №1, що є невід`ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: а) детальний розпис складових орієнтовної загальної вартості кредиту та орієнтованої реальної річної відсоткової ставки; б) графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; в) сум комісійної винагороди та інших платежів за договором.

Разом з кредитним договором, ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту №А03.00611.009459835 від 15.02.2022 року, в якому сторони в п.3 узгодили основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, а саме: тип кредиту - споживчий кредит; мета отримання кредиту - споживчі цілі; сума/ліміт кредиту - 126 000 грн.; спосіб та строк надання кредиту - безготівковий; строк кредитування - 60 місяців; в п.4 сторони узгодили інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, зокрема: процентна ставка - 15; тип процентної ставки змінювана; загальні витрати за кредитом - 276253,88 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) - 402253,88 грн.; реальна річна процентна ставка, відсотків річних - 85.13298035.

В додатку №1 до договору №А03.00611.009459835 сторони узгодили графік щомісячних платежів.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №3459 від 12.02.2024 у цивільній справі №461/6900/22, отримано наступні висновки. В результаті проведених розрахунків, при розрахунку виходячи з фактичної кількості днів у році 365 або 366, встановлена загальна вартість кредиту для споживача та реальна річна процентна ставка складає: реальна річна процентна ставка на момент укладення кредитного договору 85,09%; загальна вартість кредиту для споживача на момент укладення кредитного договору 402254,58 грн. Також в результаті проведених розрахунків, при розрахунку виходячи з фактичної кількості днів у році 360, встановлена загальна вартість кредиту для споживача та реальна річна процентна ставка складає: реальна річна процентна ставка на момент укладення кредитного договору 85,16%; загальна вартість кредиту для споживача на момент укладення кредитного договору 403737,73 грн. Розмір щомісячних платежів по процентам, визначений в додатку №1 «Графік щомісячних платежів» до договору кредиту та страхування №А03.00611.009459835 від 15.02.2022 та в паспорті споживчого кредиту №А03.00611.009459835 від 15.02.2022, при розрахунку за методами, що передбачають врахування фактичної кількості днів у розрахунковому періоді факт/факт та факт/360 в повній мірі не узгоджується з розміром відсоткової ставки 15%, визначеним в п.1.3 договору кредиту та страхування №А03.00611.009459835 від 15.02.2022. Рахунок №2209, зазначений в питанні №3, поставленому на вирішення експертизи, відсутній в Плані рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджених Постановою Правління НБУ «Про затвердження нормативно-правових актів Національного банку України з бухгалтерського обліку» №89 від 11.09.2017. У зв`язку з відсутністю в матеріалах справи первинних документів щодо погашення позичальником кредитної заборгованості за договором кредиту та страхування №А03.00611.009459835 від 15.02.2022 шляхом внесення готівкових коштів в національній валюті через касу банку, а саме відсутні заяви на переказ готівки та інші документи, визначені для оформлення операцій з прийняття готівки в національній валюті Постановою Правління НБУ №103 від 25.09.2018 «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні», та відсутністю інформації щодо готівкових платежів позичальника у виписках банку по рахунку № НОМЕР_3 , в межах наявних матеріалів не видається за можливе документально підтвердити (або спростувати) операції внесення готівки позичальником на облікові рахунки (в тому числі рахунок № НОМЕР_4 ), для погашення заборгованості за договором кредиту та страхування №А03.00611.009459835 від 15.02.2022.

Відповідно до положень статей 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 15, 16Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У пунктах 31.4., 31.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що «законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин»

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві»

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Укладений сторонами договір містить повну інформацію про суму кредиту, плату за користування кредитом, термін та порядок його погашення, відповідальність сторін за невиконання умов договору. При укладанні спірного договору позивач підтвердила, що ознайомилась з інформацією, необхідною для отримання кредиту, з наявними та можливими видами кредитування у банку, для прийняття усвідомленого рішення.

Як вбачається з тексту договору, сторони дійшли згоди, що в Додатку №1, який є невід`ємною його частиною, зрозуміло і доступно викладено детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки, графік платежів в повернення кредиту, сплати процентів за його користування, суми комісійної винагороди та інших платежів за договором.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що розмір щомісячних платежів по процентам, визначений в додатку №1 «Графік щомісячних платежів» до договору кредиту та страхування №А03.00611.009459835 від 15.02.2022 та в паспорті споживчого кредиту №А03.00611.009459835 від 15.02.2022, при розрахунку за методами, що передбачають врахування фактичної кількості днів у розрахунковому періоді факт/факт та факт/360 в повній мірі не узгоджується з розміром відсоткової ставки 15%, визначеним в п.1.3 договору кредиту та страхування №А03.00611.009459835 від 15.02.2022, що встановлено висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №3459 від 12.02.2024 у цивільній справі №461/6900/22, оскільки не зазначення у кредитному договорі реальної процентної ставки не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Такі обставини враховуються при перевірці правильності розрахунку кредитної заборгованості та на дійсність правочину не впливають.

Також не можуть братися до уваги покликання апелянта на невідповідність вимогам законодавства п.1.6 та 1.10 такого кредитного договору щодо порядку надання та повернення кредиту, враховуючи наступне.

План рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджений Постановою Правління Національного банку України №280 від 17.06.2004, Інструкція про ведення касових операцій банками в Україні, затверджена Постановою Правління Національного банку України №174 від 01.06.2011, Інструкція про касові операції в банках України, затверджена Постановою Правління Національного банку України №337 від 14.08.2003, на які покликається позивач ОСОБА_1 у позовній заяві, на момент укладення договору кредиту та страхування №А03.00611.009459835 від 15.02.2022 втратили чинність.

Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 11.09.2017 №89 (в редакції, що діяла на момент видачі кредиту позичальнику) передбачено, що за рахунками Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України відображаються операції, що визначені законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України, відповідно до їх економічної суті.

План рахунків складається з дев`яти класів, в тому числі «клас 2. Операції з клієнтами» (пункт 9 Інструкції).

Згідно п.1.10 кредитного договору, банк надає кредит позичальнику для власних потреб, шляхом переказу коштів в розмірі 120000 грн. на рахунок НОМЕР_5 позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк», МФО 336310, та клієнт доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 6000 грн. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього договору.

Відповідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, встановлено, що до класу 2 відноситься рахунок 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб».

Відповідно до п.1.6 оспорюваного кредитного договору, повернення заборгованості за договором здійснюється через рахунок НОМЕР_6 , відкритий у банку відповідно до порядку повернення кредиту, згідно додатку №1 до договору.

Згідно Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, до класу 2 відноситься рахунок 2909 «Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку».

З меморіального ордеру №6107185 від 15.02.2022, вбачається, що рахунок 2909 був відкритий для видачі кредиту згідно кредитного договору №А03.00611.009459835 від 15.02.2022 ОСОБА_1

З рахунку НОМЕР_6 кошти в сумі 120000 грн. перераховані на рахунок НОМЕР_5 , що підтверджується меморіальним ордером №6107191 від 15.02.2022.

Відповідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, транзитні рахунки - рахунки, що використовують для обліку платежів на час до перерахування їх за призначенням згідно з нормативно-правовими актами Національного банку України з питань бухгалтерського обліку або договорами.

Те, що в кредитному договорі в п.1.6 вказано номер транзитного рахунку банку, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, адже кошти, перераховані банком на транзитний рахунок банку в подальшому перераховуються на погашення заборгованості за кредитом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто як з боку позивача з метою отримання кредитних коштів, так із боку відповідача АТ «Ідея Банк» з метою повернення виданих коштів і отримання прибутку.

Укладаючи договір, позивач засвідчив факт ознайомлення її з умовами та дала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, при цьому позивач не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до неї, як споживача.

Крім того, згідно положень ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що при укладенні кредитного договору було відсутнє її волевиявлення; сторонами було погоджено усі істотні умови договору, які не можна вважати несправедливими, незбалансованими, оманливими щодо позичальника або такими, що завдали шкоди позичальнику, який на власний розсуд добровільно розпорядився своїми цивільними правами, взяв на себе цивільні обов`язки за договором і протилежного не довів; з цим позовом про недійсність кредитного договору позичальник звернулась майже через рік після його укладення та отримання кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Отже доводи апеляційної скарги позивача, які дублюють обґрунтування позовних вимог, зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом рішенням та не підтверджені належними і допустимими доказами, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, відповідно, на увагу колегії суддів не заслуговують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.08.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.