УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

01.08.2024

Справа № 522/11497/24

Провадження №2-о/522/401/24

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Ярема Х.С. розглянув заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

ВСТАНОВИВ:

11.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, де заінтересованими особами визначив ОСОБА_2 та Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Просить суд:

- встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Необхідність встановлення цього факту заявник мотивує тим, що 18.03.2023 між ним, як батьком, та матір`ю дитини ОСОБА_2 , був укладений нотаріально посвідчений договір про виховання та місця проживання сина. Проте на даний час в батька дитини виникла необхідність у встановленні факту самостійного виховання сина, відповідне рішення суду йому потрібне для того, щоб отримати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Спору між батьками дитини щодо визначення місця проживання дитини та самостійного виховання дитини батьком немає.

Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду, суд вважає, що наявні підстави для відмови у відкритті провадження за цією заявою.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що висловлювання «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовних вимог, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих вимог, які взагалі не можуть розглядатися судами (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у пункті 66 постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, у пункті 59 постанови від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц, у пункті 37 постанови від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, але він не є вичерпним.

Факт, який просить підтвердити ОСОБА_1 , пов`язаний саме з необхідністю отримати підставу для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (тобто, рішення суду як підставу). Отже, цей факт аж ніяк не пов`язаний з реалізацією його цивільних прав та обов`язків заявника в сімейних правовідносинах.

Обов`язок щодо проходження військової служби є конституційним обов`язком громадянина України. Тому за можливими правовими наслідками ця заява стосується лише сфери публічно-правових відносин (звільнення від проходження військової служби).

Згідно з ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Однак зазначена підстава не підтверджується шляхом визнання цього факту в судовому порядку. Така підстава має місце, коли відсутній один з батьків (наприклад, смерть одного з батьків, позбавлення батьківських прав тощо). Тобто, факт самостійного виховання дитини не може встановлюватись будь-якими іншими обставинами, зокрема, у разі, коли дитина проживає з одним із батьків, а другий з певних причин не бере участі у вихованні дитини, або як у випадку ОСОБА_1 матір дитини є, вона не ухиляється від участі у вихованні дитини, а батько просто собі вирішив, що встановить такий факт.

У справах про встановлення судом фактів ключовим є те, що саме конкретний факт має правове (а нет інше значення) значення, а мета його встановлення тут має другорядне значення. Але і факт, і мета його встановлення мають випливати з однієї сфери правовідносин. Тобто, не будь-який факт підлягає встановленню лише тому, що такий випадково наявний у заявника і підходить йому для якоїсь його мети (в даному разі допоможе отримати відстрочку від призову), яку собі ставить заявник.

Встановлення судом самого факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Тим більше, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні про дитину.

Такому факту надається оцінка в рішенні суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав, і в таких справах цей факт є беззаперечним (окремому встановленню в судовому порядку не підлягає).

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Водночас обставини про які він стверджує, можуть заперечуватись в сфері сімейних правовідносин в першу чергу самою матір`ю дитини, як заінтересованою особою. Те, що заявник зазначає, що матір дитини не заперечує проти самостійного виховання батьком сина ще потребує доведення, а за ухилення від виховання дитини і мати може зазнати негативних наслідків. Тобто, ці обставини є оспорюваними і то в межах спору про позбавлення батьківських прав.

З протилежної сторони, ОСОБА_1 очевидно не ставить питання вирішення цього питання в сфері сімейних правовідносин. Його метою є інше, а саме звільнення від проходження військової служби.

Крім того, суд звертає певну увагу, що батьки вже самостійно врегулювали між собою порядок виховання та місця проживання сина шляхом укладення нотаріального договору. Тобто, факт про яких просить заявник вже встановлений у договріному порядку.

Таким чином, заява про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком дитини без участі матері не підлягає розгляду в порядку цивільного загального чи окремого провадження, як окремий факт, який повинен встановлюватись судами.

Керуючись ст. ст. 293, 294, 315 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про самостійне виховання та утримання дитини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя Ярема Х.С.