Справа № 755/9161/23
Провадження № 2/476/29/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2024 року с.м.т. Єланець

Єланецький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Чернякової Н.В.

за участю секретаря Минаєвої Н.П.

позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку загального позовного провадження у залі суду с.м.т. Єланець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів по розписці

В С Т А Н О В И В :

29.06.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів по розписці.

Позовні вимоги мотивує тим, що 15.11.2022 року надав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 565000 грн., за умови повернення боргу до 30.12.2022 року. На підтвердження факту передачі грошей відповідач власноручно написав йому розписку від 15.11.2022 року.

Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою сплатити суму боргу по розписці, але відповідач всіляко уникав вирішення даного питання, ігноруючи його.

Посилаючись на положення ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за борговою розпискою від 15.11.2022 року у сумі 565000 грн. та судові витрати у вигляді сплаченого при подачі позовної заяви судового збору.

Позивач у судових засіданнях позовні вимоги про стягнення суми боргу підтримав та просив задовольнити. Також у ході судового розгляду пояснив, що між ним, відповідачем та свідком ОСОБА_4 існувала домовленість по закупівлі та подальшої реалізації сільськогосподарського товару цибулі. Придбавши цибулю за власний рахунок, він передав її для подальшої реалізації відповідачу та свідку ОСОБА_4 . Між тим, після реалізації вказаного товару кошти у сумі 565000 грн. йому повернуті не були, а тому з метою забезпечення подальшого виконання виниклого зобов`язання відповідачем було складено розписку про отримання вказаної суми у боргу за умови повернення боргу до 30.12.2022 року.

У ході судового розгляду позивачем визнано часткове виконання вказаного боргового зобов`язання шляхом повернення йому частини боргу у розмірі 201300 грн. готівкою та 1700 грн. у безготівковій формі шляхом переказу коштів на його картковий рахунок. Проте, позовні вимоги позивач не зменшив.

Відповідач та його представник у судових засіданнях проти задоволення позову заперечили. Пояснили, що позивач ОСОБА_1 та свідок ОСОБА_4 дійшли згоди про можливість отримання вигоди від купівлі сільськогосподарського товару цибулі та подальшої її реалізації. Купівлю цибулі та її доставку здійснював позивач. Відповідач здійснював лише реалізацію даного товару, жодного відношення до його закупівлі не мав та не отримував вигоди від його продажу. Оскільки продаж цибулі не дав бажаного результату, позивач, скориставшись необізнаністю відповідача, шляхом погроз, змусив останнього написати розписку про отримання ним у борг 565000 грн. Насправді ж, передача коштів у борг не здійснювалась. Крім того, зазначають, що свідком ОСОБА_4 до подачі позивачем вказаного позову було здійснено часткове погашення боргу у розмірі 200000 грн. готівкою та 6700 грн. у безготівковій формі шляхом переказу коштів на картковий рахунок позивача. Відтак, вважають, що між сторонами спору не можуть існувати відносини за договором позики, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Вислухавши позивача, відповідача, його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході розгляду справи по суті, 15.11.2022 року відповідачем ОСОБА_2 складено розписку про отримання ним у борг від позивача ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 565000 грн., з умовою повернення вказаної суми боргу в строк до 30.12.2022 року (а. с. 190).

Складена відповідачем боргова розписка містить дату її складення, інформацію про сторін, їхні паспортні дані, суму боргу, обов`язок позичальника з повернення боргу, строк повернення та підпис позичальника (а. с. 190).

До визначеного сторонами кінцевого строку, тобто до 30.12.2022 року, боргові зобов`язання щодо повернення боргу відповідач не виконав.

Посилаючись на те, що вирішити спір у досудовому порядку відповідач не бажає, ігнорує будь-які вимоги про повернення боргу, позивач просив суд стягнути вказану суму боргу з відповідача у судовому порядку.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

У матеріалах справи міститься оригінал розписки від 15.11.2022 року, яка засвідчує факт отримання відповідачем грошових коштів та зобов`язання повернути конкретно визначену грошову суму в конкретно визначений строк та містить дату отримання коштів. Зміст розписки дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору.

У статті 204ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19).

Відповідач під час розгляду справи таку презумпцію не спростував, доводи про безгрошовість договору позики та існування між ними договірних відносин чи спільної діяльності з реалізації сільськогосподарської продукції не довів.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Суд вважає, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Проте, у ході судового розгляду під час дослідження наданого до суду оригіналу розписки від 15.11.2022 року встановлено, що на зворотному боці вказаної розписки міститься запис про часткове погашення боргу позивачу 17.11.2022 року та 26.12.2022 року у розмірі 125300 грн. та 76000 грн. відповідно у готівковій формі (а. с. 191).

Позивач факт передачі йому вказаної частини боргу у готівковій формі визнав.

Також позивач визнає повернення йому у рахунок погашення боргу 1700 грн. шляхом переказу на його картковий рахунок, що підтверджується платіжною інструкцією від 16.11.2022 року, де у призначенні платежу вказано «переказ власних коштів, повернення боргу за розпискою» (а. с. 93).

Факт передачі вищевказаних сум у рахунок погашення існуючого у відповідача боргу частково підтверджено і поясненнями свідка ОСОБА_4 , наданими у ході судового розгляду.

Переказ коштів на картковий рахунок 03.11.2022 року та 06.11.2022 року у сумі 1005 грн. та 4000 грн. відповідно (а. с. 94-95), позивач не визнає частковим погашенням боргового зобов`язання за розпискою від 15.11.2022 року, заперечивши їх відношення до даного зобов`язання.

Відповідач та свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснили, що між ними та позивачем не існувало інших договірних відносин, крім відносин з приводу купівлі-реалізації цибулі, тому вказані суми були перераховані позивачу у рахунок погашення боргу за розпискою від 15.11.20222 року.

Під час дослідження вказаних квитанцій судом встановлено, що у них міститься інформація про відправника, яким є відповідач, реквізити платіжної карти одержувача, без зазначення відомостей про самого одержувача, суми транзакції, призначення платежу «переказ особистих коштів». А відтак, суд відкидає доводи відповідача та його представника, що вказані квитанції свідчать про часткове погашення боргу саме за розпискою від 15.11.2022 року та не може врахувати їх як доказ такого погашення.

За вимогами вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи відповідача ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_4 про відсутність у нього зобов`язань з повернення боргу ОСОБА_1 та відповідно існування такого зобов`язання у свідка ОСОБА_4 суд вважає безпідставними та не приймає їх до уваги, так як вони спростовуються доказами, а саме: змістом розписки від 15.11.2022 року, складеної відповідачем власноручно, копією платіжної інструкції від 16.11.2022 року (а.с. 93), поясненнями позивача, та частково і самого ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, а також те, що в матеріалах справи відсутні докази повного виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання перед позивачем щодо повернення йому коштів, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню частково, а сума боргу у розмірі 362000 грн. (565000 грн.- 125300 грн. - 76000 грн. - 1700 грн.) підлягає стягненню з відповідача.

Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 3620 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подання позову пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, так як стягнення вказаних витрат передбачено ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів по розписці задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговою розпискою від 15.11.2022 року у сумі 362000 (триста шістдесят дві тисячі) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3620 (три тисячі шістсот двадцять) грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 22.08.2024 року.

Суддя Н.В.Чернякова