Справа № 462/5749/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 серпня 2024 року

в складі головуючого судді Іванюк І.Д.

з участю секретаря с/з Чижа А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Івашків Юрій Володимирович до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 01.08.2023 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Свою позовну заяву мотивує тим, що згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 08.10.1994 року сторони зареєстрували шлюб в ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації актів було зроблено актовий запис №388. 13.08.2004 року до суду першої інстанції м. Ерланген, Федеративна Республіка Німеччина, до відділу у сімейних справах надійшла заява про розірвання шлюбу від контори адвоката Шенвайс Ульріх, який був уповноважений представляти інтереси ОСОБА_2 , в описі якої було зазначено, що ОСОБА_2 просить розірвати шлюб між сторонами, укладений 08.10.1994 року, оскільки позивач та відповідач з 2002 року живуть роздільно, в різних квартирах, ведуть господарство окремо. З доказів у даній справі було опитано позивача та відповідача, які підтвердили факт окремого проживання та те, що сімейне життя у них припинилося 2002 року. Крім того, позивач ОСОБА_1 в 2004 році в Україні також звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. ОСОБА_2 в суд на розгляд даної справи не з`явилася, однак подала суду заяву зі своєю згодою про розірвання шлюбу, так як два роки не проживає з позивачем разом та веде із ним окреме господарство, а також зазначила, що ніяких матеріальних та майнових претензій до ОСОБА_1 не має. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 07.12.2004 року позов було задоволено та шлюб розірвано. Водночас 17.12.2004 року згідно із договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Белопольською І.Р., зареєстрованим в реєстрі за №10786, позивач ОСОБА_1 за власні особисті кошти спільно із ОСОБА_3 , в рівних частинах придбав квартиру АДРЕСА_1 . Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО № 085338 від 19.01.2005 позивачу належить 1/2 частина вказаної квартири. Також, 29.12.2016 року згідно із Договором купівлі-продажу частки квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрованим в реєстрі за №2428, позивач придбав у ОСОБА_4 належну їй квартири АДРЕСА_1 , ставши власником даної квартири в цілому. Згодом позивач виявив бажання відчужити вказану квартиру в цілому, проте нотаріус відмовив у вчинені нотаріальних дій, оскільки договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Белопольською І.Р., зареєстрований в реєстрі за №10786, був укладений до набрання законної сили рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 грудня 2004 року у справі № 2-6753/2004. Таким чином, оскільки квартира була придбана за особисті кошти позивача та фактично після двох років після того, як шлюбні відносин між сторонами були припинені, то просить визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю та позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.09.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач та відповідач не з`явилися в судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи. Відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи, в тому числі і згідно із ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, заперечень суду не надала, у зв`язку з чим у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності відповідача, ухвалюючи заочне рішення.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 08.10.1994 року у Галицькому районному відділі ЗАГС м.Львова, про що зроблено відповідний актовий запис за № 388, серія свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 (а. с. 4)

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 07.12.2004 року у справі № 2-6753/2004 позов ОСОБА_1 було задоволено та розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 08.10.1994 року(а.с.7). Рішення набрало законної сили 08.01.2005 року. Згідно із заявою ОСОБА_2 , поданою до Галицького районного суду м.Львова, остання погодилась на розлучення з ОСОБА_1 , з тих підстав, що вони не знайшли спільної мови, проживають два роки окремо, ведуть роздільне домашнє господарство, матеріальних та майнових претензій до ОСОБА_1 вона не має (а.с. 8).

Як вбачається з поданої позовної заяви про розірвання шлюбу до суду першої інстанції м.Ерланген, Федеративна Республіка Німеччина, до відділу у сімейних справах надійшла заява про розірвання шлюбу від контори адвоката Шенвайс Ульріх, який був уповноважений представляти інтереси ОСОБА_2 , в описі якої було зазначено, що ОСОБА_2 просить розірвати шлюб між сторонами, укладений 08.10.1994 року, оскільки позивач та відповідач з 2002 року живуть роздільно, в різних квартирах, ведуть господарство окремо (а.с. 5-6).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Белопольською І.Р., зареєстрованим в реєстрі за №10786, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали в рівних частинах, а саме по частини, квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО № 085338 від 19.01.2005 позивачу належить 1/2 частина вказаної квартири (а.с. 10).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 29.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №2428, позивач ОСОБА_1 придбав ОСОБА_3 її частину квартири АДРЕСА_1 , ставши власником даної квартири в цілому (а.с.11-12).

Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , без урахування ПДВ становить 350000 грн (а.с.17-27).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Водночас, положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі №756-2527цс16.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, також поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Наведений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17, від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16та 11.02.2022 року у справі № 504/1126/19.

Виходячи із наведеного, саме на відповідача покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна, а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу, але за його особисті кошти.

Водночас із матеріалів справи вбачається, що спірна частина квартири АДРЕСА_1 набута позивачем 17.12.2004 року після ухвалення 07.12.2004 року судом рішення про розірвання шлюбу між сторонами, однак до набрання таким законної сили та вказаним рішенням встановлено, що сторони не проживали на час його ухвалення разом понад 2 роки, ОСОБА_1 подала суду заяву, що майнових претензій до позивача не має. Таким чином судом встановлено, що вказана частина квартири придбана за рахунок належних позивачу особистих коштів у період окремого проживання із відповідачкою у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, що підтверджується платіжними інструкціями від 30.04.2004 року та 30.07.2004 року (а.с.15-16), після розірвання шлюбу відповідачка в судовому порядку не оспорювала право особистої приватної власності позивача на спірну квартиру, а тому суд доходить висновку, що позов підставний і такий слід задовольнити.

Враховуючи підставне прохання позивача ОСОБА_1 про залишення судових витрат за ним, суд ухвалив залишити такі за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-83, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної чинності, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасники процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 06.08.2024 року.

Суддя Іванюк І.Д.