Справа № 464/3639/24
пр.№ 2/464/1253/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.09.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із даним позовом у порядку цивільного судочинства, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 07 червня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасники справи проти такого порядку розгляду справи не заперечили.

З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства відповідачам рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками за зареєстрованим місцем проживання, наданим Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області у порядку ст.187 ЦПК України. У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідачі у порядку п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України вважаються такими, яким вручено судове рішення.

У порядку ч.4 ст.263 ЦПК України при застосуванні норми права суд ураховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, від 01 грудня 2023 року у справі № 591/4832/22, за якими довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судового повідомлення.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 з покликанням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідачів та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін.

Відзив на позов відповідачами не подано та жодних клопотань не заявлено.

З дотриманням вимог ст.272 ЦПК України третя особа отримала ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками, однак у встановлений строк 15 днів та до даного часу своїми процесуальними правами не скористалася та письмових пояснень не подала, клопотань не заявлено.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вирішуючи цивільно-правовий спір між сторонами по суті, суд дійшов наступного висновку.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України).

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20).

Неподання відзиву відповідачем не звільняє позивача від тягару доказування. Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19).

Судом встановлено, що учасники справи зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 державної форми власності. Указане підтверджується письмовими доказами у справі: рішенням виконавчого комітету районної ради, довідками з місця проживання, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомостями органу реєстрації місця проживання. Піддавати сумніву достовірність доказів у суду немає.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі ст.ст.29, 379 ЦК України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

У ст.61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

За вимогами ст.ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд застосовує висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення; при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

У підтвердження заявлених вимог позивачем до позову долучено акт ЛКП «Старий Сихів» від 05 листопада 2016 року, складений зі слів сусідів, згідно з яким зі слів сестри відповідачі проживають за кордоном.

Аналізуючи такий єдиний письмовий доказ, суд за відсутності даних щодо повноважень ЛКП «Старий Сихів» проводити обстеження житла на предмет проживання/непроживання осіб у такому, не вважає його достатнім та беззаперечним для висновку щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі з 2002 року, як про це стверджує позивач.

Схожа позиція щодо актів житлового органу висловлена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20.

Акт ОСББ «АНТЕЙ-7» від 25 квітня 2024 року щодо непроживання особи за місце реєстрації не є належним доказом у силу положень ст.77 ЦПК України, адже не стосується спірної кватири узагалі відсутній номер квартири, щодо якої складено такий документ.

Інших доказів позивачем не надано.

Позивач клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв, а зважаючи на вимоги цивільного процесуального законодавства, зокрема засади змагальності та диспозитивності, суд не вправі за власною ініціативою витребувати у позивача докази. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21.

Наведене свідчить, що позивачем не наведено фактичних даних та переконливо не доведено, що є його процесуальним обов`язком, непроживання відповідачів у спірній квартирі понад установлений законом строк без поважних причин.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц), правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, позивачем не доведено.

При розгляді даної справи судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачем прав позивача. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його прав, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку.

Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, які б підлягали судовому захисту. Наведене зумовлює відмову у позові.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний рішення суду та беззастережно доводили протилежне.

У зв`язку із відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні позову.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору залишити по понесеним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

відповідач ОСОБА_2 , РОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2

Повне судове рішення складено 02 вересня 2024 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО