КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/3393/24
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим приміщенням
та зняття з реєстраційного обліку,
Позивач ОСОБА_1 , через представника адвоката Гніздовської Г.М., в електронній формі через підсистему Електронний суд 22.04.2024 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд усунути їй - ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, 21/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстраційного обліку; встановити порядок виконання рішення, за яким рішення суду є підставою для зняття органами реєстрації місця проживання ОСОБА_2 з реєстраційного обліку з 21/50 частини житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1 обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 . Позивачка на підставі права приватної власності, а саме за договором дарування від 10.06.1998 року серії ААО №340812, посвідченого приватним нотаріусом Запольською О.В. є власницею 21/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 бажає продати вказаний об`єкт нерухомості, який належить їй на праві приватної власності. Проте, як стверджує позивачка, вона позбавлена можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, оскільки однією з зареєстрованих осіб є її син ОСОБА_2 , який виїхав за кордон у січні 2022 року і з того моменту не повертався. Реєстрація відповідача у 21/50 частини житлового будинку позивачки є перешкодою для вільного володіння та користування їм, оскільки вона не має можливості відчужити його, чим порушується її право власності на 21/50 частини житлового будинку. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Вказаний позов надійшов до суду 23.04.2024 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. та передані головуючому судді 24.04.2024 року.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.04.2024 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі.
25.06.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивач у судове засідання призначене на 15.08.2024 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак до суду надійшла заява від її представника про підтримання заявлених вимог та розгляд справи провести за його відсутності, проти заочного розгляду представник справи не заперечує. Також, у вказаній заяві представник просить суд не здійснювати розгляд поданого раніше клопотання про виклик свідків.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання призначене на 15.08.2024 року також не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, разом з судовою повісткою на адресу зареєстрованого місця проживання, якою є: АДРЕСА_1 , однак усі поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.
Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, відповідач належним чином сповіщений про дату, час і місце проведення судового засідання.
Крім того, приймаючи, що предметом та підставами позову є не проживання відповідача за зареєстрованим місцем проживання, судом додатково здійснювалось сповіщення відповідача шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з оприлюдненням якого у відповідності до приписів частини 11 статті 128 ЦПК України, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Підстав для відкладення чи оголошення перерви в судовому засіданні у відповідності до положень статті 223 ЦПК України судом не встановлено.
Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 15.08.2024 року за відсутності сторін по справі, на підставі документів наявних в матеріалах справи та постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві часткової власності належить 21/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частини житлового будинку від 10.06.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., зареєстрованого в реєстрі за №4057.
У відповідності до отриманої судом відповіді №558847 від 24.04.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру судом перевірено та встановлено, що дійсно за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2 .
Згідно з наданою до суду інформаційною довідкою з Державного реєстру речових парв на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №372687976 від 03.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_2 не є співвласником вищевказаного житлового будинку.
Наразі позивачкою стверджується, що ОСОБА_3 є її сином, однак останній у 2022 році виїхав за межі державного кордону України, у вказаній житловій площі більше не проживає, речі його відсутні, участі в утриманні житла не приймає.
Згідно з наданим до суду паспортом громадянина України для виїзду за кордон за № НОМЕР_1 , виданого 02.08.2018 року на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що останній 10 січня 2022 року виїхав поза межі державного кордону України.
У відповідності до листа ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» від 11.04.2024 року за вих. №2443-04/3202 повідомлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , 01.01.2005 року відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 на ОСОБА_1 , за наслідком чого надаються послуги з водопостачання на підставі публічного договору від 01.04.2022 року за №2367/20220627/ЧА.
У відповідності до листа ТОВ «КЛІАР-СІТІ» за №647 від 15.04.2024 року підтверджено, що між даною організацією та ОСОБА_1 було укладено договір на надання послуг зі збору та вивезення твердих та рідких побутових відходів від 27.10.2002 року та договір про надання послуг зі збору, вивезення твердих побутових відходів №33005421 від 01.03.2012 року із розрахунку трьох користувачів. Підтверджено, що нарахування оплати за вивіз сміття в частині домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час здійснюється з урахуванням 3-ьох користувачів.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
В силу ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63).
Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, судом приймається, що відповідачем під час розгляду справи не надано до суду жодного доказу в спростування викладених позивачем обставин та наданих доказів в обґрунтування позову.
На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст. 77, 78 ЦПК України, у зв`язку з чим, суд вважає обґрунтованими та підтвердженими обставини про те, що відповідач не мешкає в належному у тому числі позивачеві будинку АДРЕСА_1 , понад один рік, не цікавиться житловою площею, факт перебування відповідача на реєстраційному обліку за даною адресою, перешкоджає позивачеві, як співвласнику даної квартири у здійсненні права власності у повному обсязі, а також власник повинен нести додаткові витрати з комунальних послуг.
За наслідком чого, суд вважає достатніми підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням 21/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
Щодо позовної вимоги позивачки про зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, суд вважає такою, що не підлягає до задоволення, оскільки у відповідності до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року за №265 , зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі зокрема рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Отже, рішення суду в цій справі, за наслідком задоволення первісної вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, є самостійною окремою підставою для зняття останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою, що виключає розгляд подальших вимог з цього ж питання, які в свою чергу заявлені позивачем з тих самих підстав.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та доведеними, а відтак підлягають до часткового задоволення в частині заявлених вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню у відшкодування витрат зі сплати судового збору 968,96 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76-78, 81, 263-265, 273, 280-281, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 321, 346, 391, 405 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням 21/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, це рішення, після набрання законної сили, є підставою для зняття ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , з реєстраційного обліку з житлового приміщення 21/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстраційного обліку відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , у відшкодування витрат зі сплати судового збору 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий КалініченкоЛ.В.