Номер провадження: 22-ц/813/3989/24
Справа № 521/5938/21
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Акаєва Анастасія Вікторівна, ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_5

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Сегеди О.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Акаєва Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Крицький Олександр Васильович, про визнання довіреності та договору дарування квартири недійсними,

п о с т а н о в и в:

19 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 1988 року вона проживає в м. Луцьк, куда переїхала, як молодий спеціаліст за направленням Міністерства освіти України. З цього часу вона регулярно приїзджала та постійно була на зв`язку зі своєю матір`ю ОСОБА_6 , 1930 року народження, яка проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що з 2017 року ОСОБА_6 страждала важким розладом здоров`я, що проявлялося у частих головних болях, порушеннях сну, погіршенні пам`яті, фізичних болях, порушенням орієнтації у часі та просторі. В липні 2018 року у матері погіршилося здоров`я, пам`ять, мова, зір, був сильний тремор рук. Вона не впізнавала родичів, не могла пригадати своє прізвище, не розуміла, де вона знаходиться. До того ж неодноразово телефонувала їй та відповідачам, як вдень так і в ночі та просила забрати її «з парку», «від Собору», «з вокзалу», хоча вона постійно перебувала вдома, оскільки була обмежена в руках та потребувала сторонній підтримки при ходьби.

Дані обставини стали причиною того, що вона звернулася до КНП «КДЦ № 6» ОМР та викликала до матері до дому сімейного лікаря ОСОБА_7 , який за результатами огляду зробив певні медичні призначення, попередивши, що самопочуття матері буде погіршуватися і просив ставити його до відома при прогресуванні симптомів неадекватної поведінки та втрати орієнтації (нападах) для подальшого направлення її до психіатра.

В цей же час вона звернулася за допомогою до знайомої доглядальниці, яка стала приходити до матері щодня, оскільки остання вже не могла самостійно здійснювати догляд за собою та пересуватися. Спочатку доглядальниця приходила до матері один раз в день, а з осені 2019 року двічі в день. Вона доглядала за матір`ю, годувала її, мила, робила фізичні вправи та масажі.

Вказувала, що протягом всього часу після призначення медікаментів вона також самостійно їх купляла для матері та пересилала їх «Новою поштою» на ім`я відповідачів, а також забезпечувала матір мобільними телефонами та оплачувала послуги понад 20 років.

Стверджувала, що її мати ніколи не бажала міняти, продавати або комусь дарувати квартиру, в який вона прожила з 1975 року разом зі своїм чоловіком, який помер в 2006 році.

Зазначала, що у 10-х числах червня 2020 року їй зателефонував її брат відповідач по справі ОСОБА_2 та повідомив її про те, що його старший син ОСОБА_3 , який проживав разом з їх матір`ю в її квартирі, з 15 липня 2020 року змінює квартиру, тому потрібно вирішувати, що робити з мамою.

В травні 2020 року ОСОБА_2 повідомив її про те, що він потребує значну суму грошей для лікування, і через відсутність у нього коштів він хоче продати квартиру матері, тому наполягав на перевезенні матері до позивачки для звільнення квартири з метою подальшого її продажу.

27 червня 2020 року вкотре вона написала відповідачу, що проти продажу квартири, яка належить їх матері на праві власності.

Крім того, звертала увагу брата на те, що мати за станом здоров`я може не витримати переїзд у 960 км., тому просила відповідача схаменутися та звернутися до сімейного лікаря матері для консультації з цього питання та загальної перевірки стану її здоров`я, але її прохання було відповідачем проігноровано.

У зв`язку з карантинними обмеженями, вона не мала можливості приїхати до матері навесні 2020 року, тому тільки 07 липня 2020 року вона приїхала до матері, яка була у дуже важкому фізичному та психічному стані, при цьому постійно повторювала, що «її хочуть продати», не керувала своїми діями, замість ложки, коли їла, брала до рук гребінець, спала на підлозі.

Вказувала, що 08 липня 2020 року вона особисто викликала сімейного лікаря, ОСОБА_7 , який оглянув матір, встановив попередній діагноз, зробив призначення та рекомендував звернутися до психіатра за консультацією.

З медичного висновку лікаря-психіатра Міського психіатричного диспансеру ОСОБА_8 від 09 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_6 , 1930 року народження страждає на важкий психічний розлад та констатовано необхідність обмеження її дієздатності та встановлення над нею опіки через Малиновський районний суд м. Одеси.

Зазначала, що дані обставини стали причиною того, що вона зайнялась збором необхідних документів для звернення до суду для встановлення опіки над матір`ю, але ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 ,1930 року народження, померла.

Як спадкоєміця першої черги за законом, вона після смерті матері, а саме 08 вересня 2020 року звернулася до нотаріуса, де оформила заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

При оформленні заяви про прийняття спадщини, їй із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 20 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 , діючий на підставі довіреності від 17 червня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер №497-498, від імені ОСОБА_6 уклав зі своїм сином ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В.

Вказувала, що на довіреності від 17 червня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер №497-498 відсутній підпис ОСОБА_6

Стверджувала, що довіреність від 17 червня 2020 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер №497-498, була складена на дому, в момент, коли ОСОБА_6 не усвідомлювала значення свох дій та не могла керувати ними.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій під номером № 497-498 від 17 червня 2020 року, яка була видана ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., зареєстрований в реєстрі за № 603 від 20 липня 2020 року та скасувати запис про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про держреєстрацію-індексний номер 53203296 від 20 липня 2020 року); стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року позов, з урахуванням ухвали від 15 грудня 2023 року про випралення описки, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Акаєва Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Крицький Олександр Васильович, про визнання довіреності та договору дарування квартири недійсними задоволено.

Визнано недійсним довіреність від 17 червня 2020 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою Анастасією Вікторівною та зареєстровану в реєстрі за № 497, 498.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Крицьким Олександром Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 603 від 20 липня 2020 року.

Скасувано запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 53203296 від 20 липня 2020 року).

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 30 березня 1998 року, РНКОПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 16 серпня 1999 року, РНКОПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 2270, 00 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 30 березня 1998 року, РНКОПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 16 серпня 1999 року, РНКОПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 25402, 32 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Згоди О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду як незаконне, необгрунтоване та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що ОСОБА_6 була видана довіреність на його ім`я, відповідно до її змісту особу ОСОБА_6 встановлено та її дієздатність перевірено. Також зазначає, що ОСОБА_6 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується відео, погіршення її стану здоров`я не було пов`язане з наявністю психічних захворювань, вона мала геморагічний васкуліт, тому на час підписання довіреності були відсутні інтелектуальні порушення та психічні розлади.

Висновок експерта № 346 від 05 серпня 2022 року є необгрунтованим та неповним.

Судом необгрунтовано не взято до уваги висновок фахівця № 4 від 10 травня 2023 року, згідно з яким не були досліджені оригінали медичної карти, не перевірені дані щодо наркологічного обліку підекспертної, не допитані лікарі, які надавали ОСОБА_6 амбулаторну допомогу у 2020 році, немає пояснень нотаріуса та особи, яка підписала довіреність замість підекспертної, експертами не досліджувались наявні в матеріалах справи відеозаписи. Крім того судом не взято до уваги, що для проведення судової експертизи досліджувались також медичні документи, які складались вже після підписання спірної довіреності.

За основу висновку було фактично взято довідку лікаря- психіатра від 09 липня 2020 року, яка, на думку самого судового експерта, складена лікарем з перебільшенням своїх повноважень. Крім того, вказана довідка складена з порушеннями діагностичних критеріїв Міжнародної класифікації хвороб 10-го перегляду (МКХ-10).

Експертами не було наведено клінічних даних щодо наявності щонайменше шестимісячної тривалості виявлених симптомів.

Суду не було надано беззаперечних належних та допустимих доказів, що ОСОБА_6 на час підписання довіреності була неспроможна розуміти значення своїх дій або керувати ними. Тому на думку скаржника порушено ст. 77, 79 ЦПК України.

Вказує, що експертом у висновку № 346 встановлено стійкий розлад, а положення ст. 225 ЦК України можуть бути застосовані лише при тимчасовому психічному розладі, тому вважає, що ОСОБА_1 було обрано неправильний спосіб захисту, що не враховано судом.

Вважає, що у даному випадку належним способом захисту прав є витребування майна за ст. 387, 388 ЦК України, тому суд повинен був відмовити у задоволенні позову у зв`язку з невірно обраною позивачем формою прав захисту, проте суд необгрунтовано застосував ст. 203, 225 ЦК України.

Позивачкою ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Сініциною О.П. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, апеляційна скарга є безпідставною, доводи якої зводяться до незгоди скаржника з висновком експерта № 346. Суд не допустився порушень ст. 77, 79 ЦПК України та оцінив всі докази належним чином. Висновок фахівця № 4 не стосується предмету доказування, оскільки не містить висновку щодо психічного стану підекспертної. Для проведення експертизи № 346 були передані всі необхідні документи, вказана експертиза є належним та допустимим доказом. Відповідачі не скористались своїм правом призначити повторну або додаткову експертизу.

Позивачем обрано саме ефективний спосіб захисту за ст. 225 ЦК України, оскільки вона не є власником квартири відповідно до вимог ст. 387, 388 ЦК України.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Злагода О.О. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача адвокат Сініцина О.П. апеляційну скаргу не визнала.

Сторони, треті особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засіданні не явизилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно мано (дарунок) у власність.

Крім того, довіреністю є письмовий документ, що видається однією стороною іншій для представництва перед третіми особами (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 та рідною тіткою відповідача ОСОБА_3

Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 7).

23 травня 1981 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 та змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (т. 1 а.с. 8).

22 липня 1986 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був розірваний (т. 1 а.с. 8 звор.).

Позивачка проживає та зареєстрована за адресою: в АДРЕСА_3 з 21 червня 1988 року (т. 1 а.с. 5-6, 33-34).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 з 06 квітня 1987 року та 16 серпня 1999 року відповідно (т. 1 а.с. 93, 94).

31 серпня 2020 року ОСОБА_6 , 1930 року народження, у віці 90 років, померла у м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 01 вересня 2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису про смерть № 8845 від 01 вересня 2020 року та лікарським свідоцтвом про смерть № 459 (т. 1 а.с. 15).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - рідні діти померлої (т. 1 а.с. 7).

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 як спадкоємиця першої черги звернулась із заявою до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її матері - ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 15 звор.).

ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя належала на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси, справа № 2-6171/06 від 02 жовтня 2006 року, квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 37 звор.), яке вона 07 грудня 2006 року зареєстровала в КП «МБТІ та РОН» (т. 1 а.с. 17).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що після звернення позивачки до нотаріуса за прийняттям спадщини з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що 20 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 , діючий на підставі довіреності від 17 червня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер № 497-498, від імені ОСОБА_6 уклав зі своїм сином ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В.

Судом встановлено, що 17 червня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси у усіх компетентних органах, органах державної влади з питання замовлення та отримання всіх необхідних для відчуження нерухомого майна документів, а також з питань дарування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , належної їй квартири АДРЕСА_1 , надала право розписуватись від її імені, підписувати договір дарування, визначаючи умови договору на власний розсуд (т. 1 а.с. 39).

В довіреності від 17 червня 2020 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В. зазначено, що внаслідок вади зору ОСОБА_6 не може самостійно прочитати текст довіреності та розписатися власноручно, тому на її прохання в її присутності та присутності нотаріуса довіреність підписана ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Текст довіреності до підписання прочитано нотаріусом уголос з одночасним усним перекладом з російської мови на українську мову і схвалено ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 39).

20 липня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В. посвідчено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 17 червня 2020 року, подарував безоплатно, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,5 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, яка належала ОСОБА_6 на праві власності (т. 1 а.с. 17).

20 липня 2020 року право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с.18-19).

Ухвалою Малиновськаого районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року було призначено комплексну посмертну судово-психіатричну експертизу, згодом ухвалою суду від 31 березня 2022 року таку експертизу було призначено, на вирішення експертам були поставлені питання чи страждала ОСОБА_6 на психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання станом на 17 червня 2020 року та чи усвідомлювала вона значення своїх дій та чи могла керувати ними під час надання вказаної довіреності. Проведення експертизи було доручено експертам Одеського обласного центру психічного здоров`я Одеської міської ради.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 346 (посмертна експертиза) від 05 серпня 2023 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , під час надання довіреності від 17.06.2020 року на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою Анастасією Вікторівною, реєстровий номер № 497-498, виявляла клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу «Судинної деменції, змішаної (відповідав діагностичним критеріям рубриці «F01.3 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляла її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а.с. 220-226).

Свідок ОСОБА_8 , який працює в КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради на посаді лікаря-психіатра в судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердив свій висновок від 09 липня 2020 року стосовно того, що дійсно при огляді ОСОБА_6 , 1930 року народження він зробив висновок, що остання страждає важким психіатричним розладом здоров`я. Діагноз: Сосудистое слабоуміе, По состоянию текущего психичного здоров`я нуждається в обмеженні дієздатності і встановленні над нею опіки (т. 3 а.с. 73).

Отже, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 як дочка померлої ОСОБА_13 є її спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла у встановлений ст. 1270 ЦК України строк спадщину, а оспорювана довіреність від 17 червня 2020 року, на підставі якої згодом відбулося відчуження належного спадкоємцю за життя нерухомого майна, порушує її спадкові права, оскільки унеможливлює отримання у власність відчуженого спадкодавцем за оспорюваним правочином спірного майна (квартири АДРЕСА_1 ) на користь відповідача ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи недійсним довіреність від 17 червня 2020 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою Анастасією Вікторівною та зареєстровану в реєстрі за № 497, 498 та визнаючи недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Крицьким Олександром Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 603 від 20 липня 2020 року, суд виходив із доведеністі позовних вимог з огляду на предмет доказування по справі, яким є неспроможність особи в момент вчинення правочину, яким є видача померлою ОСОБА_6 на ім`я її сина відповідача по справі ОСОБА_2 довіреності, розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що підтверджено сукупністю наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, висновком судово-психіатричного експерта (посмертна експертиза) № 346 від 05 серпня 2022 року, який є належним, допустимим доказом психічного стану ОСОБА_6 , який підтверджує абсолютно неспроможність ОСОБА_6 в момент видачі оспорюваної довіреності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною третьою статті 244 ЦК України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21).

Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Психічний стан особи може бути підтверджений судово-психіатричною експертизою, яка є допустимим доказом у встановленні спірних обставин.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 755/16032/15-ц (провадження № 61-18092св21).

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених вище норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) та постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, для правильного вирішення спору, суду належало встановити, чи могла ОСОБА_13 на момент складання оспорюваної довіреності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цими процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Надаючи оцінку висновку судово-психіатричної посмертної експертизи від 05 серпня 2020 року № 346, проведеної у теперішній справі за клопотанням сторони позивачки, суд обгрунтовано виходив із того, що такий висновок є належним та допустимим письмовим доказом психічного стану ОСОБА_13 , який підтверджує, що в момент посвідчення оспорюваної довіреності вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, тобто виявляла абсолютну неспроможність в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідачем не спростовано правильності, достовірності та обґрунтованості вказаного висновку судово-психіатричного експерта за наслідками проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Також відсутні підстави вважати цей висновок неповним, неясним, або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, оскільки він зроблений за матеріалами цивільної справи, в якій наявна вся існуюча медична документація, витребувана за клопотанням сторін по справі, а експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ста. 384, 385 КК України.

Вказаний висновок як такий, що у відповіності до вимог ст. 110 ЦПК України не має заздалегідь встановленої сили, був вірно оцінений судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, і підстави для його відхилення по справі відсутні.

Так, довід апеляційної скарги про необгрунтованіість не взяття судом до уваги наданого відповідачем ОСОБА_2 висновку фахівця № 4 від 10 травня 2023 року, зроблений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_14 як фахівцем щодо висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №346 від 05 серпня 2022 року відносно ОСОБА_6 , 1930 року народження, в якому зазначено, що висновок судово-психіатричного експерта № 346 від 05 серпня 2022 року відносно ОСОБА_6 , 1930 року народження є неповним, складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог, не заслугоє на увагу та вірно відхилений судом (т. 3 а.с. 10-15, 16, 17, 18, 19, 20).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про судову експертизу» (тут і далі - в редакції на час визначення судом установи для проведення експертизи) судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України належать до державних спеціалізованих установ (частина друга статті 7 Закону України «Про судову експертизу»).

Відповідно до частини другої статті 71 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Згідно з Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267, Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших функцій воно здійснює організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами; державний контроль діяльності психіатричних установ незалежно від форми власності та фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги; затверджує порядки проведення судово-медичної експертизи та судово-психіатричної експертизи; присвоєння кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів судово-медичним і судово-психіатричним експертам та позбавлення кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів судово-медичних і судово-психіатричних експертів (підпункт 10 пункту 4 Положення).

Отже, при вирішенні питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною в розумінні статті 7 Закону України «Про судову експертизу» слід виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а з сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.

З наведеного Положення вбачається, що саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи.

Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2022 року в справі № 757/28174/18-ц (провадження № 61-10971св21), від 05 жовтня 2022 року в справі № 757/23700/15 (провадження № 61-17069св21), від 31 серпня 2022 року справі № 322/506/19 (провадження № 61-2363св22), від 30 березня 2020 року в справі № № 462/3998/19.

Отже, наданий суду висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, зроблений Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації № 346 від 05 серпня 2022 року відповідає критеріям допустимості, достовірності та належності.

Вказаний висновок складений особами, які відповідають вимогам статті 10 Закону України «Про судову експертизу», мають кваліфікацію судово-психіатричного експерта та попереджені про відповідальність за відмову від виконання без поважних причин покладених на них обов`язків або надання завідомо неправдивого висновку.

Колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_2 у передбаченому законом порядку відводів експертам не заявляв.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 також не ставить під сумнів наявність у експертів спеціальних знань в галузі судової психіатрії та відповідної кваліфікації з огляду їх освіти, стажу роботи, кваліфікаційної категорії, кваліфікаційного класу, тощо, необхідних для дослідження питань про психічний стан здоров`я особи.

Суд першої інстанції вірно зазначив, і доводами апеляційної скарги таке не спростовано що відповідач у разі незгоди з висновком експерта не заявляв клопотання про призначення у даній справі повторної експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року відповідачу ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його клопотання про призначення по справі повторної додаткової посмертної судової психолого-психіатричної експертизи з огляду на необґрунтованість такого, жодним чином невмотивованість неможливість подання таких суттєвих доказів у суді першої інстанції та щодо застосування процедури discovery і відсутності умови для прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи. Ставлячи вказане питання, відповідач ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не клопотав про витребування будь-яких інших доказів, крім тих що були в розпорядженні експертів, а обґрунтовував таке лише своєю незгодою з висновком з огляду на вищезазначений письмовий доказ висновок фахівця, який не є допустимим доказом, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Також колегія суддів бере до уваги вищенаведені висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловлені у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц.

Не може свідчити про недійсність вказаного експертного висновку і помилкове посилання заявника на дослідження експертами копій, а не оригіналів медичної документації, оскільки такі копії належно завірено.

Як не спростовує висновку і твердження заявника про те, що судом не перевірені дані щодо наркологічного обліку підекспертної, не допитані лікарі, які надавали ОСОБА_6 амбулаторну допомогу у 2020 році, немає пояснень нотаріуса та особи, яка підписала довіреність замість підекспертної, оскільки таке в силу диспозитивності цивільного судочинства може мати місце за клопотанням сторони.

З відповідними клопотаннями відповідач в суді першої та апеляційної інстанції не звертався.

Посилання на врахування експертами під час висновку медичної документації, яка складена вже після підписання спірної довіреності, також не може ставити під сумнів вказаний висновок, оскільки відповідні медичні висновки зроблені щодо стану ОСОБА_6 в динамиці з урахуванням особливостей розвитку хвороби та стану підекспертної.

Довід апеляційної скарги про те, що експертом у висновку № 346 встановлено стійкий розлад, а положення ст. 225 ЦК України можуть бути застосовані лише при тимчасовому психічному розладі, тому вважає, що ОСОБА_1 було обрано неправильний спосіб захисту, що не враховано судом, є власним помилковим тлумаченням заявником як предмету доказування по справі, так і норм права, що регулюють виниклі спірні правовідносини.

Як не може бути взято до уваги як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог і посилання заявника на те, що у даному випадку належним способом захисту прав позивачки є витребування майна за ст. 387, 388 ЦК України, тому суд повинен був відмовити у задоволенні позову у зв`язку з невірно обраною позивачем формою прав захисту, проте суд необгрунтовано застосував ст. 203, 225 ЦК України.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003, в якому вказано, що «право на звернення до суду не може залежати від використання особою інших засобів захисту права, тобто використання цих засобів не є перешкодою звернення до суду. Право на судовий захист є одним з конституційних прав. А тому положення КПК, які унеможливлюють розгляд судом на стадії досудового слідства скарг на постанови слідчого та прокурора про порушення кримінальної справи щодо певної особи, обмежуючи право людини на судовий захист, є неконституційними».

У будь-якому разі застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право на доступ до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Питання обрання позивачем ефективного способу захисту, передбаченого матеріальним правом, та можливість з цих підстав обмежити його право на доступ до суду опосередковано розглядалося ЄСПЛ у справі «Ейрі проти Ірландії», у якій розглядаючи питання отримання захисту порушених прав у обраний пані Ейрі спосіб у пункті 23 рішення «Ейрі проти Ірландії» від 09.10.1979, ЄСПЛ розглянув твердження Уряду про те, що заявниця все одно не мала б ніякої користі від судової постанови про окреме проживання з чоловіком. Так, ЄСПЛ було відхилено такий аргумент Уряду з тих підстав, що "постанова про окреме проживання є засобом судового захисту, який гарантується законодавством Ірландії, і як такий він має бути доступним кожному, хто задовольняє передбачені для цього умови. Особа сама має вирішити, який засіб судового засобу використати; отже, навіть якби виявилося, що пані Ейрі обрала засіб судового захисту, менш підходящий для неї, ніж інші у даних обставинах, то це не мало б значення.".

Тобто, в рішенні у справі «Ейрі проти Ірландії» від 09.10.1979 ЄСПЛ на стадії прийнятності відхилив такий аргумент уряду. Адже, позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а суд повинен захистити таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо він є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах, а не замість нього вирішувати, яким саме чином (в який спосіб) позивач має захищати своє порушене право.

Оскільки національним законом передбачений такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним, з яким і звернулася позивачка до суду, нею належно обґрунтовано те, що оспорюваними правочинами зокрема довіреністю та вчиненим на її підставі договором дарування порушені її права як спадкоємця, в межах предмету доказування нею доведено обґрунтованість своїх вимог, то за таких обставин відсутні підстави для відмови у захисті її порушеного права.

Обраний позивачкою на власний розсуд спосіб захисту як скасування довіреності та договору, на підставі якого майно вибуло з володіння спадкоємця, якому право на спадщину належить з часу її відкриття призведо до відновлення її порушених прав.

Як не спростовують доводи апеляційної скарги і правильних висновків суду про те, що оскільки договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,5 кв.м, укладений 20 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , та посвідчений 20 липня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., був укладений на підставі недійсної довіреності від 17 червня 2020 року, то і він є недійсним, оскільки в момент видачі довіреності від 17 червня 2020 року ОСОБА_6 страждала тяжким хронічним стійким психічним розладом, у зв`язку з чим була абсолютно не здатна 17 червня 2020 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Для правильного вирішення справи в наведеній частині не має значення добросовісність набуття відповідачем ОСОБА_3 спірного майна, на що помилково посилається заявник, оскільки предметом розглядуваної справи є недійсність правочинів з підстави, визначеної ст. 225 ЦК України, вчинених особою, яка в момент таких своїх дій виявляла абсолютну неспроможність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Є хибною думка заявника і про необхідність розмежування, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має витребувати таке на підстава ст. 388 ЦК України, оскільки в даному випадку спірне майно відчужувалося не іншою особою, а саме власником ОСОБА_13 .

Так само ґрунтуються на помилковому власному тлумаченні норм права і твердження заявника про те, що оспорювані правочину є неукладеними та неправильне застосування судом вимог ст. 203, 215 ЦК України, оскільки як довіреність як односторонній правочин, так і договір дарування, вчинений представником відчужувача за такою довіреністю як двосторонній правочин, є оспорюваними правочинами.

Доводів щодо незаконності судового рішення про скасування запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру апеляційна скарга не містить, тому колекгія не дає такому оцінку.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 16 серпня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко