Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 935/2189/23
Провадження № 2/935/134/24
РІШЕННЯ

Іменем України

08 серпня 2024 року м.Коростишів

Коростишівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді - Янчук В.В.,

зі секретарем - Кумечко С.М.,

за участі сторін:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коростишів цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа - без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувсь до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.07.2021 року ОСОБА_4 є власником 61/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Також, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 2442 від 30.12.2021 року є власником 39/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . На момент отримання свідоцтва про право на спадщину у вищезазначеному житловому будинку був прописаний і станом на сьогодні прописаний двоюрідний брат позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до акту обстеження по факту не проживання особи на території Коростишівської ОТГ № 353 від 13.06.2023, який складений депутатом Коростишівської міської ради Русецьким С. та підписаний двома свідками встановлено, що відповідач за даною адресою зареєстрований, але не проживає з вересня 2016 року і по даний час. На даний момент відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачем неодноразово була викликана поліція для фіксування факту не допуску позивача до житла. Комунальні платежі сплачуються тільки позивачем. Відповідач використовує житловий будинок, в якому проживає позивач не за призначенням, а саме: зареєстровано за адресою житлового будинку ПП «Вектор». Згоди щодо розміщення офісу та отримання кореспонденції позивач не давав.

Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Позивач вважає, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою, понад сім років, відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Тому позивач, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даним позовом, оскільки відповідач створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування житлом.

Позивач просить суд визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 25.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 03.10.2023 призначено судове засідання з повідомленням ( викликом) сторін.

Ухвалою суду від 07.05.2024 р. залучено до участі в справі, як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 .

До суду відповідачем ОСОБА_5 , подано відзив відносно позовних вимог, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування відзиву відповідач зазначив, що після смерті ОСОБА_6 позивачем було успадковано майно померлої матері. ОСОБА_4 є власником 61/100 і 39/200 частин вказаного будинку та мама відповідача - ОСОБА_3 є власником 39/200 частин даного будинку. Виділ частки майна в натурі між співвласниками будинку не проведений. Відповідач зареєстрований в даному будинку з 13 вересня 2016 року. Довготривалий час після реєстрації відповідач проживає в частині будинку, яка умовно переділена і використовувалася та використовується мамою та відповідачем, так як іншого житла відповідач не має.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації, ракетною небезпекою та частими тривогами на території Житомирщини, на даний час з відповідачем проживає донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В будинку знаходяться речі як співвласника будинку матері відповідача, так і особисті його речі та речі повсякденного побуту як відповідача, так і його доньки.

На частину будинку, яка фактично використовується відповідачем та донькою, як членами сім`ї співвласника будинку ОСОБА_3 встановлені окремі лічильники електроенергії та самостійно кожним, як ОСОБА_4 так і ОСОБА_3 проводиться оплата. Будинок має 2 окремих входи в будинок і 2 воріт.

Позивачем ОСОБА_4 , до суду подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що відповідач в будинку не проживає з 2016 р, мати відповідача зобов`язана прописати відповідача за адресою, де він був прописаний і проживав до 2016 р.

Відповідно до заперечень на відповідь на відзив ОСОБА_5 слідує, що виділ частки майна в натурі між співвласниками будинку не вбачається можливим. Твердження позивача щодо наявності у відповідача іншого житла не відповідає дійсності. Інші твердження позивача щодо відсутності особистих речей в будинку, несплати комунальних послуг, навмисного псування майна не відповідає дійсності.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів та доводів, що викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити. Зазначила, що в житловому будинку відповідач не проживає, та не входить до членів сім`ї позивача, комунальні послуги не оплачує, а тому втратив право користування даним житловим будинком.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 щодо позовних вимог заперечила, в їх задоволенні просила відмовити з мотивів та доводів, що викладені у відзиві. Зазначила, що відповідач був зареєстрований за згодою співвласника матері, проживає у частині будинку, якою користується мати відповідача, яка є співвласником житлового будинку, сплачує комунальні послуги.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 щодо позовних вимог заперечила, в їх задоволенні просила відмовити. Відповідно до письмових та усних пояснень в судовому засіданні слідує, що їй на праві власності належить 39/200 часток у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .Право власності на належну їй частину житлового будинку виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.02.1994р. Іншим співвласником даного будинку є племінник ОСОБА_4 , якому належить на праві спільної часткової власності 39/200 та 61/100 частин цього ж будинку та право спільної часткової власності на житловий будинок у розмірі частки 61/100 у позивача виникло на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 06.07.2021р., а на 39/200 частки житлового будинку право спільної часткової власності у позивача виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.12.2021р. Відповідач ОСОБА_5 зареєстрований у спірному будинку з 2016 р., як член сім`ї співвласника будинку ОСОБА_3 . Згоду на його реєстрацію та проживання у 2016 р. надали також інші співвласники частин житлового будинку ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . Син проживає у будинку разом зі своєю дочкою ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме у частці житлового будинку АДРЕСА_3 , яка перебуває у його фактичному користуванні. В будинку знаходяться речі її сина та онуки, також і її оскільки в літній період теж там проживає.

Твердження позивача, що він одноособово утримує будинок, сплачує витрати за комунальні послуги, не відповідають дійсності. Між ОСОБА_3 та Коростишівським РЕМ укладено типовий договір про постачання електричної енергії та відкрито окремий особовий рахунок , понесені витрати за постачання електроенергії відповідач сплачує окремо від позивача. Таким чином, відповідач є належним користувачем 39/100 частки житлового будинку, що належить їй на праві спільної часткової власності, а тому відсутні законні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке не перебуває в одноособовому володінні позивача, а є спільною частковою власністю двох співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Суд, заслухавши пояснення часників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що ОСОБА_5 є сином ОСОБА_3 , і вказана обставина сторонами не заперечується.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 376323465 від 29.04.2024, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.02.1994 р., свідоцтва про право власності за законом від 30.12.2021 р., та договором купівлі продажу житлового будинку від 06.07.2021 р. - житловий будинок АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності - 39/200 - ОСОБА_4 , 61/100 ОСОБА_4 та 39/200 ОСОБА_3 .

Згідно відомостей будинкової книги за адресою; АДРЕСА_1 , у вказаному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_5 , з 13.09.2016 р.

У матеріалах справи наявні копії актів: обстеження факту не проживання особи та території Коростишівської ОТГ № 853 від 13.06.2023 та № 1205 від 10.06.2024 про непроживання ОСОБА_5 у спірному житловому будинку.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 319 цього Кодексу передбачено, що власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У частині 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 401 цього Кодексу право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене, зокрема, щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Житловий кодекс України введений в дію 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому перевагу у застосуванні має ЦК України. Відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402 та частини 1 статті 405 ЦК України.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2021 року (справа № 496/2215/17), від 9 грудня 2020 року (справа № 209/2642/18), від 29 липня 2020 року (справа № 202/3914/17) зазначив наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України», ЄСПЛ у рішенні від 2 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»).

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд дійшов висновку, що єдиним житлом для ОСОБА_5 є спірний житловий будинок, у якому він зареєстрований та у частці будинку, якою користується співвласник ОСОБА_3 знаходяться його речі. У цей будинок він вселився зі згоди співвласника, як член її сім`ї, про що підтвердила співвласник ОСОБА_3 . Відповідач зберігає інтерес до спірного будинку, як єдиного житла.

Копії актів обстеження факту не проживання особи та території Коростишівської ОТГ № 853 від 13.06.2023 та № 1205 від 10.06.2024 про непроживання ОСОБА_5 у спірному житловому будинку не підтверджують відсутність майна відповідача у частині будинку, якою користується співвласник ОСОБА_3 .

Втрата житла особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведена.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За встановлених обставин, позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеним суду належними та допустимии доказами, відповідно до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,76-81,259,263-265, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа - без самостійних вимог на стороні відповідча ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено : 13 серпня 2024 р.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_3

Суддя В.В. Янчук.