ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7401/24 Справа № 185/9013/22 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації за половину вартості майна набутого під час шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації за половину вартості майна набутого під час шлюбу.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстровану шлюбі з 19 червня 2019 року. Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року, яке набрало законної сили 17 жовтня 2022 року, що підтверджується копією рішення суду від 14 вересня 2022 року по справі № 185/4898/22. 10 серпня 2021 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі за ОСОБА_1 , Територіальним сервісним центром МВС № 1247 було зареєстровано автомобіль марки SKODASUPERB, 2004 року випуску, чорного кольору, який після розмитнення в Україні був зареєстрований під н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с. 113). Першу реєстрацію спірного ТЗ, ввезеного з-за кордону марки SKODASUPERB, 2004 року випуску було проведено 10 серпня 2021 року про що зазначено у відповіді Територіального сервісного центру № 1247 РСЦ в Дніпропетровській області за вих: № 31/4-1247/255 від 19 квітня 2023 року (а.с. 112). Після розірвання шлюбу спірний автомобіль залишився у володінні та користування лише відповідача ОСОБА_1 18 липня 2022 року без згоди та без відома позивача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1247/2022/3279556 вище вказаний автомобіль було перереєстровано з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 . З огляду на наведене, позивачка просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2024 року позов задоволено та ухвалено: визнати автомобіль марки SKODA SUPERB, 2004 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_3 , № двигуна НОМЕР_4 , який 10 серпня 2021 року був зареєстрований за ОСОБА_1 , н.з. НОМЕР_5 , об`єктом спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та поділити спільне сумісне майно набуте ними під час перебування у зареєстрованому шлюб; Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , 1/2 частину вартості автомобіля, марки SKODA SUPERB, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN - НОМЕР_8 , №двигуна НОМЕР_4 - 138524.11 гривень. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що є факт порушення прав позивача діями відповідача, яке підлягає судовому захисту шляхом визнання спірного автомобіля об`єктом спільного сумісного майна подружжя набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі та поділу спільного майна, стягнувши з відповідача на користь позивача частину вартості спірного автомобіля та понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість проведеної судової автомобільно-товарознавчої експертизи, 5081.00 грн. вартість послуг правової допомоги понесених позивачем за весь час розгляду справи судом, загальна сума, яка підлягає стягненню 11294.48 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2024 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що 19 червня 2019 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Павлоградському, Юр`ївському районах та місту Павлограду Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_9 (а.с.12).

Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року, яке набрало законної сили 17 жовтня 2022 року, що підтверджується копіює рішення суду від 14 вересня 2022 року по справі № 185/4898/22 (а.с. 28-29).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась донька, ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_10 (а.с. 13).

10 серпня 2021 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі за ОСОБА_1 , Територіальним сервісним центром МВС № 1247 було зареєстровано автомобіль марки SKODASUPERB, 2004 року випуску, чорного кольору, який після розмитнення в Україні був зареєстрований під н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с. 113). Першу реєстрацію спірного ТЗ, ввезеного з-за кордону марки SKODASUPERB, 2004 року випуску було проведено 10 серпня 2021 року про що зазначено у відповіді Територіального сервісного центру № 1247 РСЦ в Дніпропетровській області за вих: № 31/4-1247/255 від 19квітня 2023 року (а.с. 112).

Після розірвання шлюбу спірний автомобіль залишився у володінні та користування лише відповідача ОСОБА_1

18 липня 2022 року без згоди та без відома позивача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1247/2022/3279556 вище вказаний автомобіль було перереєстровано з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1247/2022/3279556 від 18 липня 2022 року (а.с. 114). Вказаний факт також підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру МВС № 1247 від 19 квітня 2023 року за вих: 3 31/4-1247/255. (а.с. 112).

У період з лютого 2021 року до 10 серпня 2021 року включно вказаний автомобіль перебував у користуванні та фактичному володінні відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується відповідачем особисто та відповіддю Державної митної служби України Дніпровська митниця від 31 березня 2023 року за вих: № 7.5-1/7.5-28-08/8.19/1737. До якої у якості додатків серед інших документів надано копію квитанції від 05 липня 2021 року про оплату ОСОБА_1 передплати за митне оформлення платежу у розмірі 37 700, 00 грн. (а.с. 91-110).

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що є факт порушення прав позивача діями відповідача, яке підлягає судовому захисту шляхом визнання спірного автомобіля об`єктом спільного сумісного майна подружжя набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі та поділу спільного майна, стягнувши з відповідача на користь позивача частину вартості спірного автомобіля та понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Доводи апеляційної скарги про те, що шлюбні відносини між ними фактично припинені з початку весни 2021 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, оскільки спірний автомобіль був придбаний ним вже після припинення шлюбних відносин, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки доказів останнього матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль було придбано за грошові кошти, які відповідач взяв у борг на підставі розписок, тобто фактично за його особисті кошти, а не за кошти подружжя, є хибними та не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля.

Колегія суддів наголошує на тому, що спірний автомобіль, який був відчужений відповідачем без згоди позивача, набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц,провадження №61-9018сво18, Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 483/812/19, провадження №61-20774св19.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції встановив, що спірний транспортний засіб відповідач відчужив без згоди позивача. Відповідно до умов копії договору купівлі-продажу ТЗ від 18 липня 2022 року, ціна ТЗ складала 251 900, 68 грн..

Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив, в період фактичного припинення шлюбних відносин без згоди позивачки, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко