ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2024 року м. Кропивницький

справа № 398/1373/21

провадження № 22-ц/4809/865/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 січня 2024 року в складі головуючого судді Нероди Л. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник адвокат Пороло Микола Миколайович, звернулась до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, в якому просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 62736 грн, з яких 41856 грн - заборгованість по заробітній платі, 15776 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з моменту звільнення по день винесення рішення, 5104 грн - компенсація за невикористану відпустку.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 04.06.2019 по 11.12.2020 вона перебувала в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , працювала на посаді кондуктора громадського транспорту.

Наказом № 28 від 10.12.2020 ОСОБА_1 була звільнена з посади за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

На момент звільнення з нею не було проведено повного розрахунку по заробітній платі, не виплачена заборгованість по заробітній платі, що складає 41856,00 грн, згідно довідки за формою ОК-5, яка видана Управлінням Пенсійного Фонду України, а також компенсація за невикористані 22 дні відпустки за 2020 рік в сумі 5104 грн, з розрахунку 22х232 грн (середньоденна зарпалата) .

На її неодноразові звернення ФОП ОСОБА_2 не надав довідку про заборгованість по заробітній платі, навпаки заперечує наявність заборгованості.

Вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку, в тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, починаючи з 11.12.2020 по день фактичного розрахунку, беручи до уваги для розрахунку середньоденну заробітну плату - 232 грн, розмір якої обчислено з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 січня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації невикористаної відпустки.

Суд першої інстанції виходив з того, що з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити наявність заборгованості ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по заробітній платі в зазначеній в позовній заяві сумі 41856,00грн, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження позовних вимог щодо розміру заробітної плати та наявності заборгованості, відсутні також докази про кількість невикористаних нею календарних днів щорічних відпусток в період роботи у ФОП ОСОБА_2 .

Оскільки суд не знаходить підстав для задоволення основної вимоги про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, не підлягають до задоволення також похідні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати.

З урахуванням наведеного, дослідивши матеріали справи, оцінюючи кожен отриманий доказ у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, зокрема, на належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, зважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та беручи до уваги той факт, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження наявності порушення відповідачем трудових прав позивача, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та недоведеним, а тому не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник адвокат Пороло Микола Миколайович, звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 січня 2024 року, просить ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі: стягнути з ФОП ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі - 41856 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з моменту звільнення по день винесення рішення, 5104 грн - компенсація за невикористану відпустку.

Підставами апеляційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,

Суд не врахував, що на адвокатський запит ФОП ОСОБА_2 не надав належної відповіді щодо нарахованих виплачених та невиплачених позивачу сум, тому необхідно витребувати відповідну інформації у ФОН ОСОБА_2 .

До апеляційної скарги додано клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16.04.2024 справу призначено до розгляду, витребувано у ФОП ОСОБА_2 : - довідку про розмір сум, належних до виплати ОСОБА_1 , яка працювала на посаді кондуктора у ФОП ОСОБА_2 , в період з 04.06.2019 до 16.12.2020 в розрізі нарахованих сум, виплачених та не виплачених (загальний розмір та окремо по кожному виду нарахованої, виплаченої та не виплаченої сум, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право відповідно з умовами трудового договору та відповідно до чинного законодавства, а також дату їх виникнення); - відомості про кількість днів невикористаної відпустки за весь період роботи ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 ; - завірену копію трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . Установлено ФОП ОСОБА_2 строк для надання Кропивницькому апеляційному суду вказаних документів до 31.05.2024.

Направлені поштою на адресу ФОП ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, про призначення справи до розгляду, повістки про виклик в судові засідання повернулись до Кропивницького апеляційного суду з відміткою Укрпошти про причину повернення "за закінченням терміну зберігання".

Представник відповідача адвокат Ковальов А. І. отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, про призначення справи до розгляду, повістки про виклик в судові засідання шляхом доставки на електронну пошту та в електронний кабінет ЄСІТС, а також повідомлений про судове засідання, яке, з урахуванням його клопотання в ЕС від 20.06.2024 про відкладення розгляду справи, призначене на 11.07.2024, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про отримання 27.06.2024 поштового відправлення.

Відповідач та його представник адвокат Ковальов А. І. відзив на апеляційну скаргу не подали, вимоги ухвали апеляційного суду про витребування доказів не виконали, в судове засідання не з`явились.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Пороло М. М., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 у період з 04.06.2019 по 11.12.2020, працювала на посаді кондуктора громадського транспорту, наказом №28 від 10.12.2020 звільнена з посади за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.5).

Згідно довідки від 08.02.2021, виданої ФОП ОСОБА_2 , у ОСОБА_1 на момент звільнення з посади кондуктора громадського транспорту у ФОП ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі відсутня (а.с.6).

Відповідно інформації Пенсійного фонду України ОСОБА_1 перераховувала податки, та є застрахованою особою (а.с.7-8).

Згідно відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків станом на 21.03.2024 ОСОБА_1 отримувала доходи від ОСОБА_2 , у першому кварталі 2020 року у розмірі 6184,85 грн без вирахування податків та обов`язкових платежів, у 2 кварталі 2020 року 3231,53 грн без вирахування податків та обов`язкових платежів, у 3 кварталі 2020 року 7223,00 грн без вирахування податків та обов`язкових платежів, у 4 кварталі 2020 року 5795,48 грн (а.с.84).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 75 КЗпП України працівникові надається щорічна основна відпустка тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Аналогічна норма міститься й у статті 6 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК).

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Позивачка у своїй позовній заяві зазначила, що на день її звільнення ФОП ОСОБА_2 не виплатив всі належні їй суми: нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період з 01.04.2020 по 10.12.2020 в сумі 41856,00 грн, компенсацію за невикористану у 2020 році відпустку в сумі 5104 грн за 22 дні, з розрахунку 22х232 грн (середньоденна зарплата), і на її звернення надав довідку про відсутність заборгованості по заробітній платі.

Належних і допустимих доказів на спростування указаних обставин відповідачем не надано, а наявність таких судом не встановлена.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Ковальов А. І., був обізнаний про розгляд цієї справи, належним чином повідомлений про дату, час, місце судових засідань, не скористався своїми процесуальними правами шодо подання відзиву на позовну заяву та доказів на спростування розрахунків позивачки, не виконав свого обов`язку доказування відсутності заборгованості перед позивачкою, у тому числі щодо виплати належних працівниці сум, який покладається на роботодавця, а не на робітника.

Доказів на спростування указаного позивачкою розрахунку або власного розрахунку відповідачем не надано, а висновки суду першої інстанції щодо його неправильності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанцій.

Суд першої інстанції помилково вважав, що на позивачку покладається обов`язок доказування наявності заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що відповідно до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, у тому числі щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Враховуючи, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», і позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах до 10.12.2020, при звільненні не отримала усіх належних їй платежів, майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні і передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стаття 117 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005; текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

На час звільнення позивачки та звернення її до суду з цим позовом редакція ст. 117 КЗпП України не передбачала обмеження розміру середнього заробітку.

З урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України у відповідній редакції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено в сумі 121800 грн (з розрахунку 525 днів х 232 грн (середньоденний заробіток).

Оскільки такий розмір середнього заробітку значно перевищує розмір заборгованості з не виплаченої позивачці при звільненні заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки (46960 грн), що є непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати працівнику заробітної плати, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи та критеріям, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду, апеляційний суд дійшов висновку щодо застосування принципу співмірності та зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати позивачці належних при звільненні сум і присудження до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 213/718/20, від 29 червня 2022 року у справі № 756/9470/20.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неправильним тлумаченням норм трудового законодавства, рішення суду першої інстанції із підстав, передбачених статтею ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації не використаної відпустки підлягає частковому задоволенню.

За відсутності доказів щодо проведення повного розрахунку при звільнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 41856,00 грн, в рахунок компенсації за невикористану відпустку - 5104,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 40000,00 грн, а всього 86960,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2270,00 грн сплаченого нею судового збору.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 січня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації не використаної відпустки задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 41856,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 40000,00 грн, в рахунок компенсації за невикористану відпустку - 5104,00 грн, а всього 86960,00 грн.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2270,00 грн сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко