Провадження № 22-ц/802/587/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

представника ВДВС - Данилевич Л. І.,

розглянувши в місті Луцьку цивільну справу за поданням Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року державний виконавець Першого відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Данилевич Л. І. подала до суду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

В обгрунтування посилалася на те, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження ВП № НОМЕР_2, відкрите на виконання судового рішення про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у сумі 307085 грн. В ході виконання виконавчого провадження № НОМЕР_2 державним виконавцем було подано запити до державних органів, підприємств та установ, у відповідь на які надійшла інформація про відсутність у власності боржника ОСОБА_1 будь-якого майна, відкритих рахунків та доходів. В поданні зазначається, що рішення суду не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів. Залишок боргу станом на 10.04.2021 становить 302507,98 грн.

Враховуючи наведене, просила суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості у сумі 307085 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року подання задоволено.

Ухвалено тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 на строк до повного виконання зобов`язань у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що суд першої інстанції, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, дійшов помилкового висновку про доведеність факту його ухиляння від виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2020 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2. Судом першої інстанції не було враховано, що вказані обов`язки у виконавчому провадженні ним виконувались частково, в межах своїх можливостей, що підтверджується матеріалами справи та виконавчого провадження. Наведені в обгрунтування подання державним виконавцем доводи, які покладені в основу оскаржуваної ухвали суду, про те, що він у добровільному порядку не слачує кошти на виконання рішення суду, належними та допустимими доказами про умисний характер такої бездіяльності не підтверджені, та спростовуються наданими банківськими платіжними документами.

У відзиві на апеляційну скаргу Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважаючи її безпідставною. Зазначає, що постановлена ухвала суду є вмотивованою, законною та такою, що не порушує норм матеріального та процесуаального права.

Відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представник Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Данилевич Л. І. апеляційну скаргу заперечила та просила її залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, хоча судом апеляційної інстанції повідомлявся належним чином, відповідно до норм п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України.

А тому, колегією суддів було ухвалено розгляд справи проводити за його відсутності, що відповідає вимогам ст.372 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції, згідно з вимогами частини 1 статті 367 ЦПК України, за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з доведеності факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року (з відповідними змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, зокрема, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно з п.19 ч.3 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язання за рішенням або погашення заборгованості про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Отже, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні відділу ДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального правління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження НОМЕР_2, відкрите на виконання судового рішення про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у сумі 307085,00 грн.

В ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем було подано запити до державних органів, підприємств та установ, у відповідь на які надійшла інформація про відсутність у власності ОСОБА_1 будь-якого майна, відкритих рахунків та доходів.

Матеріалами справи також встановлено, що боржник достовірно знає про наявність відкритого виконавчого провадження щодо нього, з його письмових пояснень від 04.04.2024 вбачається, що він є працездатним, стан здоров`я його задовільний, що свідчить про його спроможність виконати рішення суду.

Однак, станом на день звернення з поданням виконавчий документ боржником не виконаний повністю, а за даними Державної прикордонної служби України боржник до 10.06.2022 перетинав державний кордон України, а з цього часу перебуває за кордоном.

На думку суду першої інстанції, враховуючи обізнаність боржника щодо відкритого виконавчого провадження та його обов`язку виконувати виконавчий документ, зважаючи на перетин ним державного кордону України, суд дійшов висновку, що він свідомо ухиляється від свого обов`язку виконувати судове рішення, а тому слід тимчасово обмежити його право на виїзд за межі України.

Разом з тим, із змісту апеляційної скарги та долучених апелянтом копій письмових документів видно, що ОСОБА_1 не заперечує наявність грошового зобов`язання, вказує, що кожного місяця він по мірі своєї фінансової можливості здійснює погашення боргу, виконує доручення державного виконавця, а саме, подавав декларацію про майновий стан, надавав письмові пояснення на всі запити чи звернення щодо наявності майна чи інших активів.

Після ухвалення судового рішення від 29 грудня 2021 року про відмову в задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України ним було здійснено 19 переказів для погашення боргу.

З наданих суду платіжних інструкцій встановлено, що боржник здійснював часткову проплату з погашення боргу на суми 200 грн та 100 грн в межах даного виконавчого провадження та зобов`язувався в подальшому здійснювати проплати до повного погашення боргу (а.с.188-206).

ОСОБА_1 у своїх заявах до державного виконавця та у запереченнях на подання, а також в апеляційній скарзі покликався на складне матеріальне становище, вказував про відсутність роботи та коштів і майна, припинення здійснення ним підприємницької діяльності, що свідчить про неспроможність виконати у стислі строки рішення суду в повному обсязі.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів ( рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії», скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи, є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу ( рішення Європейського Суду за справою "Луордо проти Італії", скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою "Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини", скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", § 121).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 1 лютого 2013 року, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

За змістом ч.ч. 2, 3статті 12 ЦПК України наявність обставин, за яких може бути встановлено обмеження, в тому числі і наявність умислу боржника на ухилення від виконання зобов`язань, покладається на суб`єкта подання - державного виконавця. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Сам факт наявності невиконаних зобов`язань не може бути достатньою підставою для встановлення обмеження у виїзді за межі України.

Доказів, які б підтверджували факт свідомого ухилення боржника від виконання виконавчого листа, державним виконавцем не надано, а сам факт невиконання або часткового виконання виконавчого документу боржником не може бути достатньою підставою для застосування Закону щодо тимчасового обмеження в праві виїзду громадянина України за межі України.

Суд першої інстанції не перевірив та не врахував усі обставини, необхідні для правильного вирішення справи, не з`ясував, чи мало місце і в чому полягало ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні.

З огляду на викладене ухвалу суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 у виїзді за кордон.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2024 року в даній справі скасувати.

У задоволенні подання Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя:

Судді: