Справа № 703/3343/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Дегтярь Л.В.

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін заяву представника позивача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати,-

встановив:

В провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2024 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

06 серпня 2024 року від представника позивача, адвоката Світличного О.С. до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якому просить стягнути з АТ «Укрзалізниця» 23000 грн. витрат на правову допомогу.

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (ст. 246 ЦПК України).

Представник позивача, адвокат Світличний О.С. в судовому засіданні, 30 липня 2024 року, до закінчення судових дебатів, не звернувся до суду із заявою про надання доказів понесених витрат позивача в термін протягом 5 днів з дня винесення рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: суд не вирішив питання про судові витрати.

За положеннями ч. 4 ст. 270 ЦПК України, у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України, додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Представник позивача адвокат Світличний О.С. в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференцзв`язку просила суд відмовити в задоволенні заяви представника позивача, врахувавши письмову позицію викладену у запереченні на заяву про ухвалення додаткового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію представника відповідача, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Судом при постановленні рішення не було вирішене питання щодо розподілу витрат на правову допоосмгу, оскільки таких вимог не було заявлено та докази їх понесення в матеріалах справи були відсутні.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В матеріалах справи відсутня заява представника позивача щодо зобов`язання надати суду на протязі 5-ти днів з дня ухвалення рішення доказів витрат на правову допомогу.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного уду № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватись і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Представник позивача, адвокат Світличний О.С. перебуваючи в судовому засіданні 30 липня 2024 року не заявив клопотання про неможливість надання доказів понесених позивачкою витрат на правову допомогу безпосередньо в судовому засіданні та про те, що такі докази будуть надані протягом 5 днів після винесення рішення по справі.

Письмова заява позивача чи її представника про те, що витрати на правову допомогу будуть подані протягом 5 днів після винесення рішення в матеріалах справи також відсутня.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/216/23 незаявлення до ухвалення судового рішення у справі про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу в суді та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухваленя рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат, а не для залишення її без розгляду.

Представник позивач зазначає, що ним у позовній заяві було зазначено орієнтовний розмір витрат, що є підставою для стягнення таких витрат.

Однак з таким твердженням представника погодитись не можна, оскільки зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми витрат, що вказаний у позовній заяві, є виконання вимог позивачем ст. 141 ЦПК України, а не виконанням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо заяви про подання доказів на підтвердження розміру витрат, понесених стороною витрат у зв`язку з розглядом справи.

Зазначений представником позивача орієнтовний розрахунок суми витрат у позовній заяві не є заявою про подання доказів на підтвердження розміру витрат понесених стороною у зв`язку з розглядом справи.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/216/23 від 07 лютого 2024 року.

Такчим чином посилання представника позивача на зазначення ним у позовній заяві орієнтовного (попереднього) розрахунку суми витрат, що є заявою про подання доказів є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Представник позивача не надав до суду доказів, які б могли підтвердити поважність причин, з яких він не може подати такі докази під час судового розгляду.

У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог тотака стоона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі, у разі відсутності огрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що представником позивача не зроблено відповідну заяву під час розгляду справи про подання доказів про понесення витрат після ухвалення рішення та не обґрунтовано поважність причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, відповідно не дотримано вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 246 ЦПК України.

Враховуючи вище викладене суд не вбачає підстав для задоволення заяви представника позивача та стягнення витрат на правову допомогу з відповідача.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Керуючись ст.ст.246,270,354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її оголошення, а особами, які не браи участі в судовому засіданні протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Головуючий: В.О. Прилуцький