ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 вересня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/9069/23

Головуючий у першій інстанції Лібстер А. С.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/966/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 11 квітня 2024 року (місце ухвалення м. Чернігів, повний текст рішення складено 06.05.2024) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_4 адвокат Мошко М.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування. В обґрунтування позову посилалась на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є батьками сторін у справі, які під час шлюбу придбали нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , частки подружжя були рівними та становили по 1/2 частині кожному. Після смерті ОСОБА_6 , до складу спадкового майна входила вказана частка квартири, проте ОСОБА_5 відмовилась від прийняття спадщини, а позивачка з заявою про прийняття спадщини після смерті батька з поважних причин не зверталась. У грудні 2022 року померла матір сторін ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина та складається з 1/2 частки у праві власності на вказану вище квартиру. Як спадкоємець першої черги за законом позивачка своєчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Амбарновою Л.М. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, оскільки обидва з подружжя померли і виділити частку у спільному майні подружжя не представляється можливим. Позивачка зазначає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

В позові позивачка просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.04.2024 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. У стягненні витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 відмовлено.

Обґрунтовуючи рішення суд прийшов до висновку, що позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, яка своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини, за відсутності заповіту, має право спадкування частки майна після померлої матері у спільному майні подружжя, придбаного батьком та матір`ю у період шлюбу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Кутуков С.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.04.2024, та ухвалити нове, яким повністю відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що за відсутності постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії пред`явлення ОСОБА_7 позову було передчасним; відсутні документальні докази, що мали підтвердити факт родинних відносин між ОСОБА_7 та померлою ОСОБА_5 ; відсутні докази на підтвердження набуття ОСОБА_6 спірної квартири у спільну власність подружжя з ОСОБА_5 та на спростування указаної заяви ОСОБА_5 від 28.04.2022.

Крім того, апелянт посилається, що резолютивна частина оскаржуваного рішення суду викладена не у відповідності до норм матеріального права, оскільки суд першої інстанції гіпотетично визнав частку у праві власності на заявлене нерухоме майно, а не право власності на частку у цьому майні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.04.2024 залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги. Зазначає, що за життя ОСОБА_5 не отримала правовстановлюючий документ на 1/2 частку спірної квартири належну їй на праві спільної часткової власності, внаслідок чого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня відповідна інформація. На підставі чого приватним нотаріусом було повідомлено ОСОБА_9 про відсутність умов для отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу на квартиру. Крім того, не є предметом даного спору оскарження дій або бездіяльності нотаріуса, на що посилається відповідач в своїй апеляційній скарзі. Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у справі доказів на підтвердження факту родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 заявниця вказує, що такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки у підтвердження факту родинних відносин в матеріалах справи міститься свідоцтво про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому матір`ю зазначено ОСОБА_5 та виписку з судового рішення від 17.02.1998 про розірвання шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , крім того під час вчинення нотаріальних дій нотаріус обов`язково використовує відомості Єдиних державних реєстрів, в тому числі ДРАЦС для підтвердження вказаних обставин. Щодо доводів скарги про відсутність доказів на підтвердження набуття ОСОБА_6 спірної квартири у спільну власність подружжя з ОСОБА_5 та на спростування указаної заяви ОСОБА_5 від 28.04.2022, ОСОБА_8 посилається на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів про придбання спірної квартири в особисту власність ОСОБА_6 за особисті кошти, а навпаки судом правильно встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними, що узгоджується з нормами ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України. Щодо підписаної ОСОБА_5 28.04.2022 заяви доводи апелянта про те, що спірна квартира належала ОСОБА_6 - чоловіку останньої, на праві особистої приватної власності, та їй було роз`яснено правові наслідки написаної та підписаної заяви, є помилковими, оскільки зі змісту вказаної вище заяви вбачається, що нотаріусом було виключно засвідчено справжність підпису особи на документі в порядку п. 11 ч. 1 ст. 34, ст. 78 ЗУ «Про нотаріат». Заявниця зазначає, що місцевий суд дійшов правильного висновку, що сама по собі заява ОСОБА_5 від 28.04.2022 не змінює правового статусу спірного майна як сумісного майна подружжя у передбачений законом спосіб.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтв про народження батьками сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є: мати ОСОБА_5 , батько ОСОБА_6 (а.с. 7 зворот, а.с. 42).

Згідно копії рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.02.1998, у шлюбі ОСОБА_10 набула прізвище « ОСОБА_13 », та шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розірвано (а.с. 7).

З копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , вбачається, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.1967 року (а.с. 42).

Згідно копій свідоцтв про смерть: ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Чернігові (а.с. 38 зворот), ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в Корі (провінція ОСОБА_15 ) (а.с. 13).

Матеріали справи містять відомості, що право власності на квартиру в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради 20.06.2011 та зареєстровано в КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради 18.07.2011 (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_2 27.04.2022 звернувся до першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом (а.с. 37), та цього ж дня ОСОБА_5 подала приватному нотаріусу Чіпку І.П. Івано-Франківського міського нотаріального округу заяву про відмову від прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 (а.с. 37 зворот).

28.04.2022 ОСОБА_5 подала заяву до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про те, що квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_6 (а.с. 38).

Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) ОСОБА_6 не залишив заповіту (а.с. 43).

Згідно з архівним витягом із рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20 червня 2011 року № 153, наданий дозвіл на оформлення права власності на об`єкти нерухомості, зокрема, по АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 55).

Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину будь-кому зі спадкоємців майна померлого ОСОБА_6 у спадковій справі відсутні.

Матеріали справи містять копію спадкової справи щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка містить заяву позивачки ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка була подана до консульського відділу посольства України в Італійській республіці 13.03.2023. Спадкова справа була заведена ОСОБА_16 17.04.2023 (а.с. 75).

29.05.2023 ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадини за законом після смерті матері приватному нотаріусу Амбарновій Л. М., проте заяви не були посвідчені нотаріально, про що нотаріус повідомила заявника та запропонувала йому надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса (а.с. 79, 80).

Згідно матеріалів спадкової справи ОСОБА_5 на день смерті була зареєстрована в АДРЕСА_1 , одна. На день смерті ОСОБА_6 , він був зареєстрований за вказаною адресою разом з ОСОБА_5 (а.с. 77).

Згідно копії довідки приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Амбарнової Л.М. адресованої ОСОБА_3 вбачається, що у зв`язку з відсутністю в спадковій справі правовстановлюючого документу на майно, а саме спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка складається з 1/2 частки в праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , видати свідоцтво про право на спадщину неможливо (а.с. 12).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, яка своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини, за відсутності заповіту, має право спадкування частки майна її покійної матері у спільному майні подружжя, придбаного батьком та матір`ю у період шлюбу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, встановивши, що спірну квартиру було придбано батьками сторін за час перебування у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується укладеним 22.07.2008 договором № 37 між АБ «Український комунальний банк» та ОСОБА_6 (а.с. 9,14 та технічний паспорт на квартиру), актом прийняття-передачі об`єкта інвестування від 11.05.2011(а.с. 15 зворот, тех. паспорт), свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, де власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , був зазначений ОСОБА_6 (а.с. 8), тому спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, що стороною відповідача не спростовано, та крім того, відповідач як спадкоємець за законом першої черги за законом, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, за відсутності заповіту померлого батька, з урахуванням того, що його сестра не прийняла спадщину, а матір відмовилась від спадщини на його користь, прийняв спадщину на 1/2 частку зазначеної квартири, яка належала його батьку ОСОБА_6 за життя.

Таким чином, спростованими є доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутні докази на підтвердження набуття ОСОБА_6 спірної квартири у спільну власність подружжя з ОСОБА_5 , судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними, що узгоджується з нормами ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України.

Щодо посилання апелянта у скарзі, як на підставу для скасування рішення суду, на подану 28.04.2022 ОСОБА_5 заяву до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про те, що квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_6 та у разі прийняття судом даної заяви, як підтвердження факту належності спірної квартири особисто померлому ОСОБА_6 та позивачка не матиме права на частку у спадковому майні, оскільки вважатиметься, що право на цей об`єкт спадкового майна має тільки відповідач, який один прийняв спадщину після смерті батька, є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними, та крім того, вказана заява не порушує, не припиняє та не підтверджує правовий статус спірного майна, придбаного у шлюбі, як особистого майна ОСОБА_6 .

Колегія апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду про те, що позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 75) та має право спадкування частки майна її покійної матері ОСОБА_5 у спільному майні подружжя, придбаного батьком та матір`ю у період шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні документальні докази, що мали підтвердити факт родинних відносин між ОСОБА_7 та померлою ОСОБА_5 також спростовуються матеріалами справи, оскільки у справі мається копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де батьками є: мати ОСОБА_5 , батько ОСОБА_6 (а.с. 7 зворот), та згідно копії рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.02.1998, у шлюбі ОСОБА_10 набула прізвище « ОСОБА_13 », та шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розірвано (а.с. 7, 235). Крім того, обставини зміни прізвища підтверджуються наданими даними актового запису про укладення шлюбу № 169 від 23.04.1987 відповідно до якого, ОСОБА_17 змінила прізвище після укладення шлюбу на ОСОБА_13 (а.с. 241).

Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії пред`явлення ОСОБА_7 позову було є передчасним, оскільки у спадковій справі відсутня постанова про відмову у видачі свідоцтва чи видане свідоцтво, тобто невиконання нотаріусом своїх повноважень щодо видачі таких документів, а повідомлення нотаріусом позивачку про відсутність умов для одержання свідоцтва про право на спадщину не заміняє свідоцтво про право або відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Вказані твердження апелянта не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки позивачка звернувшись з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері, як спадкоємець першої черги, у визначений законом строк, не змогла отримати свідоцтво про прийняття спадщини за законом за відсутності правовстановлюючих документів на спірну квартиру, що стало підставою для звернення за захистом своїх прав до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Припиняється право власності, зокрема, у разі смерті власника (п. 11 ч. 1ст. 346 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року).

Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З врахуванням викладеного обґрунтованими є доводи викладені у відзиві ОСОБА_8 , згідно яких підставою для звернення до суду з позовом було зумовлено, тим що за життя ОСОБА_5 не отримала правовстановлюючий документ на 1/2 частку спірної квартири належну їй на праві спільної часткової власності, внаслідок чого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня відповідна інформація. На підставі чого приватним нотаріусом було повідомлено ОСОБА_9 про відсутність умов для отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу на квартиру. Оскільки позивачка через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, тому її права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на це майно.

Не ґрунтуються на нормах права і не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції і посилання в апеляційній скарзі, щодо викладення абзацу 2 резолютивної частині рішення, оскільки ст. 268 ЦПК України передбачає виправлення описок допущених в рішенні.

Оцінивши всі докази в сукупності, місцевий суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки є обґрунтованими, доведеними, законними, а тому позов підлягає до задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 06.09.2024.

Головуючий Судді: