Справа № 643/7761/24
Провадження № 2-о/643/335/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Єрмакової А.О.,

представника заявника: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження матеріали справи

за заявою ОСОБА_2

заінтересована особа Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у

місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції

про встановлення факту народження дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Гончарова Д.Ю. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Московського районного суду м. Харкова із заявою, в якій просить встановити факт народження дитини жіночої статі ОСОБА_3 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Сімферополь, АР Крим, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, матір`ю якої є громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги заявник послався на те, що оскільки у відділі державної реєстрації актів цивільного стану не може здійснити належне юридичне оформлення реєстрації народження дитини за законами України з огляду на подання заявником документів, що мають підтверджувати факт народження, виданих на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому батьки дитини не мають можливості отримати свідоцтво про народження громадянки України, щоб мати можливість реалізувати законні права дитини.

Ухвалою від 22.07.2024 року Московський районний суд м. Харкова вищевказану заяву залишив без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.

23.07.2024 року на виконання вимог вищезазначеної ухвали представником заявника подано до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою від 29.07.2024 року Московський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі, судове засідання призначив на 31.07.2024 року.

30.07.2024 року представником заявника подано клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 31.07.2024 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 30.07.2024 року Московський районний суд м. Харкова клопотання представника заявника - ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні, призначеному на 31.07.2024 року о 11 год. 45 хв., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнив.

Заявник у судове засідання не з`явився, однак представник заявника у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи Першого відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), будучи належним чином повідомлені про розгляд справи, у судове засідання 31.07.2024 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Пунктом 7 частини 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Отже, правила статті 317 ЦПК України надають батькам право звертатися до суду цивільної юрисдикції з метою встановлення факту народження їх дитини на тимчасово окупованій території України.

Усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території держава гарантує права та свободи людини і громадянина, передбачені Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, з урахуванням певних правових обмежень.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

У даному випадку заявник просить суд встановити факт народження дитини жіночої статі ОСОБА_3 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь, АР Крим, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, матір`ю якої є громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підтвердження заявлених вимог про встановлення факту народження дитини заявником було надано:

- копію медичного свідоцтва про народження серії № НОМЕР_1 від 02.06.2024, видане «Государственным бюджетным учреждением здравоохранения Республики Крым «Симферопольский клинический родильный дом № 2», з якого вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 народила дитину жіночої статі. При цьому документом, що посвідчує особу матері, зазначено «паспорт гражданина РФ серии 39 18, номер НОМЕР_2 , выданый МВД по Республике Крым, код подразделения 910-003 17.07.2018»;

- копію свідоцтва про укладання шлюбу, виданого «Алуштинским городским отделом записи актов гражданского состояния Департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Республики Крым» від 30.12.2017 року серії НОМЕР_3 , відповідно до якого 30 грудня 2017 року між заявником ОСОБА_2 , громадянином Російської Федерації, та ОСОБА_5 , громадянкою Російської Федерації, було укладено шлюб;

- копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 07.06.2024 року, видане «Отделом регистрации рождения г. Симферополя Департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Республики Крым», з якого вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 , батьками якої є ОСОБА_2 , громадянин Російської Федерації, та ОСОБА_4 , громадянка Російської Федерації;

- копію довідки про народження ОСОБА_7 № Р-02055 від 07.06.2024, видану «Отделом регистрации рождения г. Симферополя Департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Республики Крым».

Таким чином, всі надані заявником копії документів видані органами окупаційної влади.

Надаючи оцінку вказаним вище доказам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації народження, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу.

Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Водночас, правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України.

Разом з цим, будь-яких інших доказів (за виключенням копій документів, виданих органами окупаційної влади) на підтвердження факту народження дитини (зокрема, але не виключно медичної документації під час вагітності, фотознімки дитини, дитини з батьками, покази свідків (мінімум два незацікавлених свідка), довідки педіатра про огляд дитини, тощо) заявником надано не було.

Посилання заявника на застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт народження дитини може підтверджуватися лише документами, виданими органами на непідконтрольній території України, оскільки заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованої території.

Сам по собі факт перебування заявника на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і встановлення законом особливого порядку розгляду заяв про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, не є безумовною підставою для встановлення такого факту та не звільняє заявника від надання суду належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Також суд зазначає, що заявником не надано жодних документів на підтвердження того, що особа, яку він просить суд зазначити як мати дитини - ОСОБА_4 є громадянкою України.

Водночас, згідно доданих до заяви копій документів, які видані органами окупаційної влади, ОСОБА_4 є громадянкою російської федерації.

Посилання заявника на те, що факт належності ОСОБА_4 до громадянства України підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 та рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 у справі № 643/1962/23 про встановлення факту народження дитини суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство» документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Однак жодного з перелічених вище документів заявником до суду надано не було, а свідоцтво про народження та рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 у справі № 643/1962/23 про встановлення факту народження дитини відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» не є документом, що підтверджує громадянство України.

Свідоцтво про народження ОСОБА_8 , де вказано її мати ОСОБА_4 - громадянку України, видане на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 у справі № 643/1962/23, і також не є документом, що підтверджує громадянство України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заявником не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України доказів на підтвердження заявлених вимог.

Одночасно суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи, а згідно з ч. 4 ст. 294 Кодексу справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Заінтересованою особою у цій справі заявник вказав лише Перший відділ державної реєстрації цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

Імовірна мати дитини - ОСОБА_4 із заявою про встановлення цього факту до суду не зверталася, до участі у справі заявником не залучалася.

Заінтересовані особи мають матеріально-правову заінтересованість у справах окремого провадження у випадку, коли рішення суду впливає на створення, зміну або припинення певних прав чи обов`язків цих осіб.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за умови, що факти, які підлягають встановленню, мають юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для забезпечення правильного і швидкого вирішення справи суд з урахуванням конкретних її обставин повинен вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі та інших учасників процесу. Суду необхідно також встановити осіб, які можуть брати участь у справі.

Неправильне визначення обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи, а також неправильне визначення закону, яким встановлені правові наслідки тих чи інших встановлювальних судом фактів, приводить до того, що не всі особи, прав яких безпосередньо може стосуватися рішення, притягуються до участі у справі, що своєю чергою приводить до ухвалення незаконних судових рішень.

У постанові Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 449/1352/15-ц вказано, зокрема, таке: «За загальним правилом цивільного процесуального законодавства України та положень статті 235 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, на заявника покладено обов`язок визначати заінтересованих осіб у справі. Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі заявником. Суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди заявника залучати інших заінтересованих осіб до участі у справі та зобов`язується вирішити справу за тією заявою, що пред`явлена, і стосовно тих осіб, які зазначені у ній. Якщо заявник не заявляє клопотання про заміну/залучення заінтересованих осіб, суд повинен відмовляти у задоволенні поданої заяви про встановлення юридичного факту».

Нормами процесуального законодавства не передбачено права суду за власною ініціативою залучати до участі у справі заінтересованих осіб (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 638/4/19).

Суд враховує, що встановлення факту народження дитини пов`язане з встановленням її походження та виникненням прав й обов`язків матері, батька і дитини (ст. 121 СК України), визначення її прізвища, імені та по батькові, що зумовлює необхідність залучення до участі у справі ОСОБА_4 , як імовірної її матері.

Ухвалення судом можливого рішення про встановлення факту народження ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_4 , вплине на права та обов`язки останньої, хоча вона й не брала участі у справі, що своєю чергою може вказувати на порушення ст. 6 та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Кропивницького апеляційного суду від 25.04.2024 у справі № 397/63/24.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

При цьому суд звертає увагу заявника на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 747/20/23, згідно з якою неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, не розповсюджується на справи, які вирішуються в порядку окремого провадження,

Керуючись ст. ст. 76-81, 264, 265, 315, 317 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції про встановлення факту народження дитини відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ).

Заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, м. Харків, вул. Сумська, буд. 61).

Повне рішення складено 05.08.2024 року.

Суддя Н.В. Новіченко