Справа № 152/1033/22
Провадження № 22-ц/801/1683/2024
Провадження № 22-ц/801/1684/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 рокуСправа № 152/1033/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя - доповідач),

суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Литвина С. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 152/1033/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування пункту рішення міської ради, визнання недійсним державного акта,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 27.05.2024 та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 3.06.2024, ухвалені у складі судді Роздорожної А. Г. в приміщенні в м. Шаргород, -

в с т а н о в и в :

12.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (вх № 4469) до ОСОБА_2 , Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування пункту рішення міської ради, визнання недійсним державного акта, в якому, з урахування уточненої позовної заяви від 11.05.2023 /т. 1 а. с. 166-167/, просив :

- визнати протиправним та скасувати пункти 1.4 та 2 рішення 8-ї сесії 6 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 119 від 30.09.2011 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують права власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства та будівництва індивідуальних гаражів на території Шаргородської міської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» щодо (в частині) затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0190 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 на території Шаргородської міської ради за адресою : АДРЕСА_1 (пункт 1.4) та передачі їй у власність даної земельної ділянки з видачею державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно додатку, що додається до рішення (пункт 2 рішення);

- визнати недійсним, виданий на ім`я ОСОБА_2 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 031204 від 27.03.2012 і зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01248 від 3.04.2012, що виданий Шаргородською міською радою Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення 8-ї сесії 6-го скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 119 від 30.09.2011 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства та будівництва індивідуальних гаражів на території Шаргородської міської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» на підтвердження права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :05:007:0545 загальною площею 0,0190 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0557 площею 0,1000 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0558 площею 0,0332 га для ведення особистого селянського господарства.

По сусідству - через дорогу (вул. Греля), але вже за адресою по АДРЕСА_1 в частині будинку проживає сусідка ОСОБА_2 ..

Щодо порушення прав позивача, допущених ОСОБА_2 .

У 2019 році позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 перегородила частину АДРЕСА_2 , що проходить біля частини земельної ділянки позивача до земельної ділянки в минулому по АДРЕСА_2 і по присадибній земельній ділянці громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , яким належить 39/50 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Щодо порушення права позивача, допущених Шаргородською міською радою.

У кінці 2019 року позивачу стало відомо, що у 2011 році ОСОБА_2 замовила і їй було виготовлено технічну документацію та вона приватизувала під своєю частиною будинку земельну ділянку і частину спільного двору з третіми особами і частину вулиці (дороги) Греля, що проходить попід її частину будинку та вздовж присадибної земельної ділянки позивача і в минулому - до будинку АДРЕСА_2 .

Так, 29.09.2010 рішенням 21-ї сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 454 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують права власності на земельні ділянки» громадянці ОСОБА_2 , жительці АДРЕСА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку, площею 175 кв. м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 (пункти 1, 1.15,4).

Проте, в технічній документації допущено порушення чинного законодавства, оскільки в формі висновку Відділу Держкомзему у Шаргородському районі від 30.05.2011 № 377 та Висновку Відділу містобудування та архітектури Шаргородської районної державної адміністрації від 26.05.2011 № 253 встановлені обмеження та сервітути тільки для ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку, загальною площею 0,0060 з приватизованих 0,0190 га, а фактично відсутні будь-кому. Відповідно до акту встановлення та закріплення меж земельної ділянки від 2.12.2010 та абрису зовнішніх меж і кадастрового номера: від Г до А по АДРЕСА_2 не зазначено, що свідчить про суперечність документів в технічній документації та з фактичним розташуванням.

30.09.2011 рішенням 8-ї сесії 6-го скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 119 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують права власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства та будівництва індивідуальних гаражів на території Шаргородської міської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0190 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 на території Шаргородської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.4.) та передано їй у власність дану земельну ділянку з видачею державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно додатку, що додається до рішення (п. 2 рішення).

Згідно з додатком до рішення від 20.09.2011 у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства та будівництва індивідуальних гаражів і видаються державні акти на право власності на земельні ділянки, за порядковим номером «4» зазначено ОСОБА_2 , якій передано у власність земельну ділянку площею 0,0190 га за місцем її розташування на території Шаргородської міської ради по АДРЕСА_3 .

На підставі рішення 8-ї сесії 6-го скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 119 від 30.09.2011 земельній ділянці площею 0,0190 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка розташована по АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер :05:007:0545 та видано ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку.

При проведенні приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 порушено статтю 120 ЗК України, в редакції чинній на час набуття права власності на частину будинку по АДРЕСА_1 , оскільки до неї не перейшла земельна ділянка площею 0,0060 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2 .

В порушення статей 196, 198 ЗК України при підготовці технічної документації і складанні відомостей Державного земельного кадастру та при проведенні кадастрової зйомки було невірно визначено та/чи відновлено межі земельної ділянки, оскільки не враховано його власність на земельну ділянку, вулицю Греля та фактичне використання, а відповідно і погодження меж земельних ділянок з суміжними власниками та землекористувачами, а кадастровий план складено з обмеженням та позбавленням прав позивача, як суміжного з вул. Греля землекористувача.

15.10.2019 Шаргородська міська рада Шаргородського (на даний час Жмеринського) району Вінницької області, листом від № 02-15/514 на звернення позивача повідомила, що є порушення, але позивачу необхідно звернутись до суду. На відповідний запит адвоката надійшли частково документи, які підтверджують обставини справи.

Про порушення своїх прав позивач дізнався з листа Шаргородської міської ради від 15.10.2019 та з витребуваної технічної документації.

На аркуші справи 103 тома першого знаходиться заява представника відповідача Шаргородської міської ради про застосування строку позовної давності.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27.05.2024 в задоволенні позову відмовлено.

/т. 2 а. с. 203-209/.

Додатковим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 3.06.2024 заяву представника відповідача про стягнення понесених судових витрат задоволено частково. Судові витрати по сплаті судового збору по справі віднесено на рахунок держави. Судові витрати відповідача ОСОБА_2 на правничу допомогу в сумі 11000 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінет Міністром України. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення в частині стягнення судових витрат, понесених позивачем за надання правничої допомоги по справі відмовлено повністю.

/т. 2 а. с. 240-246/.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (вх № 6630 від 1.07.2024), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить : скасувати рішення та додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог; стягнути з відповідачів судові витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн з кожного; винести окрему ухвалу на адресу Жмеринської окружної прокуратури та Шаргородської міської ради про виявленні факти грубого порушення чинного законодавства та прав територіальної громади при проведенні приватизації земельної ділянки гр ОСОБА_2 для вжиття заходів реагування і притягнення винних до відповідальності.

Основним доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки підставам позовних вимог, зокрема не враховано, що позивач є власником земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0557, площею 0,1000 га, та земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0558, площею 0,0332 га. Відповідно до плану меж земельної ділянки площею 0,1000 га вона стороною А до Б (довжиною 26.10 метра), та земельна ділянка площею 0,0332 га стороною від Е до А (довжиною 5.76 метра) межують з наявною/діючею вулицею Греля, що підтверджується описами меж до планів меж вказаних земельних ділянок державних актів. По сусідству через дорогу за адресою по АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 , яка є власницею земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0545, площею 0,0190 га.

Щодо порушення прав позивача, допущених ОСОБА_2

ОСОБА_2 перегородила металевим парканом повністю вул. Греля, що проходить біля/в районі частини земельної ділянки позивача площею 0,1000 га (сторона від А до Б «відповідно до плану меж») та обмеживши повністю доступ позивачу з вул. Греля до земельної ділянки площею 0,0332 га. (стороною від Е до А довжиною 5,76 метра «відповідно до плану меж»)), що підтверджується світлинами/фототаблицями /т. 1 а. с. 38-39/, даними державного акту серії ЯК № 031204 від 27.03.2012 ОСОБА_2 / т. 1 а. с. 125-126/, визнавалось самою ОСОБА_2 в судових засіданнях.

Земельна ділянка ОСОБА_2 площею 0,0190 га межує (згідно плану меж та опису меж в державному акті) із земельною ділянкою позивача (довжиною 13.13 метра) та перекриває повністю прохід шириною у 5.76 метра з АДРЕСА_2 до земельної ділянки площею 0,0332 га. Перекривши металевим парканом повністю вул. Греля ОСОБА_2 закрила частину вулиці як місця загального користування, на якій знаходиться вуличний водогін та майно позивача (щебінь та пісок).

Відокремлений/автономний підхід/захід на вказані земельні ділянки можливий тільки з АДРЕСА_2 , яка є землею загального користування.

Перегороджена ОСОБА_2 частина вулиці використовувалась як « кишеня » для проїзду транспортних засобів на АДРЕСА_2 , оскільки проїзна частина вулиці не дає можливості роз`їхатись/розминутись двом зустрічним транспортним засобам.

Щодо порушення прав позивача, допущених Шаргородською міською радою.

Шаргородською міською радою допущено порушення порядку при приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 і щодо співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , яким належить 39/50 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 у незаконний спосіб, замовила і їй було виготовлено технічну документацію та вона приватизувала під своєю частиною будинку земельну ділянку, а заодно і частину спільного двору з третіми особами і частину вулиці (дороги Греля), що проходить попід її частину будинку та вздовж її присадибної земельної ділянки і земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0558.

У технічній документації створено порушення чинного законодавства та подальші обмеження в тому числі прав позивача в доступі до використання ним частини своєї земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0558, до загального водогону, його майна (щебня та піску).

Зазначає, що рішенням 21-ї сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 454 від 29.09.2010 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації на земельну ділянку площею 175 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 /т. 1 а. с. 27 зворот/, однак рішенням 8-ї сесії 6-го скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 119 від 30.09.2011 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0190 га /т. 1 а. с. 125-126/. Шаргородська міська рада передала у власність ОСОБА_2 частину земельної ділянки вулиці, яка належить до категорії земель загального користування. На звернення позивача листом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 10.10.2019 Ш-696/0-1624/6-19 та листом Виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 15.10.2019 № 02-15/514 позивачу було повідомлено, що є порушення, але йому необхідно звернутись до суду /т. 1 а. с. 21-23/.

21.08.2024 до Вінницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про стягнення понесених судових витрат, в якій заявник просить стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати за надання правової допомоги в сумі 7000 грн. До заяви додано : копію ордера на дання правничої допомоги серії АА № 1469156 від 26.07.2024, акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 26.07.2024, квитанцію про оплату правничої допомоги від 26.07.2024, розрахунок від 20.08.2024 витрат на правничу допомогу, наданих ОСОБА_2 у даній справі в суді апеляційної інстанції.

У строк встановлений судом відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

У судовому засіданні ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_7 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін та стягнути з апелянта витрати понесені її клієнтом на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з таких підстав.

У справі встановлено наступні обставини.

Щодо ОСОБА_1 .

Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 17.07.2012, позивач є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:007:0557, яка розташована по АДРЕСА_2 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд

/т. 1 а. с. 11/.

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 17.07.2012, позивач є власником земельної ділянки площею 0,0332 га, кадастровий номер :05:007:0558, яка розташована по АДРЕСА_2 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд

/т. 1 а. с. 12/.

На зазначених земельних ділянках знаходяться старі будинки, які ОСОБА_1 викупив у попередніх власників /т. 1 а. с. 18-19/.

У 2011 році позивачу виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 на території Шаргородської міської ради Вінницької області

/т. 1 а. с. 13-19/.

Щодо ОСОБА_2 та третіх осіб.

Згідно з копією довідки № 474 від 16.12.2021, виданої КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», житловий будинок по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Мельник М. В. 8.12.2017, в рівних частках по 1/2, що складає 39/50 від домоволодіння. Загальна площа житлового будинку змінилася з 95,4 кв.м. на 117,0 кв.м. за рахунок веранди літ «а» та демонтажу грубок, житлова площа змінилася з 55,5 кв.м. на 67,4 кв.м. за рахунок перелаштування перегородок та зміни цільового призначення кімнат

/т. 1 а. с. 20/.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 8.12.2017 житловий будинок по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , в рівних частках по 1/2, що складає 39/50 від домоволодіння

/т. 1 а. с. 69, 71/.

Треті особи зареєстрували своє право власності на вказане майно

/т. 1 а. с. 70, 72/.

Згідно з копією технічного паспорту на домоволодіння по АДРЕСА_1 , співвласниками цього нерухомого майна є відповідач ОСОБА_2 та треті особи

/т. 1 а. с. 73-78/.

У 2011 році ОСОБА_2 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 на території Шаргородської міської ради Шаргородського району Вінницької області

/т. 1 а. с. 25-35, т.2 а. с. 32/.

Ця технічна документація була затверджена рішенням 8 сесії 6 скликання Шаргородської міської ради від 30.09.2011.

Згідно з роздруківкою з кадастрової карти, під № 5 вказана земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0545, площею 0,019 га, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд

/т. 1 а. с. 36-37/.

Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0190 га, кадастровий номер :05:007:0545, яка розташована по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд

/т. 1 а. с. 125-126/.

З роздруківки із сайту kadastr.live видно, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0771 перебуває в приватній власності та відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови

/т. 1 а. с. 186/.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 7.06.2023, земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0771, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0159 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 та ОСОБА_3

/т. 1 а. с. 187/.

Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 13.07.2023, земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0545, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,019 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2

/т. 1 а. с. 239/.

Щодо порушення прав позивача та його переписки з органами державної влади.

З фототаблиць № 1 та № 2 наданих позивачем, видно розташування паркану та будівель по АДРЕСА_1

/т. 1 а. с. 38-39/.

Відповідно до копії листа від 10.10.2019 № Ш-696/0-1624/6-19, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, стосовно приватизації сусідом провулку загального користування, повідомило позивача, що земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування території сіл, селищ, міс, районів та областей, вирішуються виключно судом /т. 1 а. с. 21-22/.

Згідно з копією листа від 15.10.2019 № 02-15/514, виконавчий комітет Шаргородської міської ради, щодо сприяння у вирішенні конфлікту, який виник між позивачем і його сусідкою ОСОБА_2 щодо встановлення нею забору до земельної ділянки позивача, повідомив останнього, що у разі незгоди власників землі, позивачу необхідно звернутися до суду, оскільки виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності, користуванні громадян, а також спори щодо розмежування їх території

/т. 1 а. с. 23/.

Згідно з копією листа від 13.12.2022 № 0-2-0.6-4709/2-22, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомило представника відповідача ОСОБА_2 , що протягом 2018-2022 років обстеження земельних ділянок чи розгляд звернення (щодо порушення меж чи землекористування) стосовно земельних ділянок кадастрові номера: :05:007:0557 та :05:007:0558, та земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0545, не проводилось. Згідно відомостей Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0557 та :05:007:0558 власником, яких є ОСОБА_1 не є суміжною із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:007:0545, яка перебуває у власності ОСОБА_2 (на кадастровому плані, згідно опису меж суміжних власників земельних ділянок з кадастровим номером :05:007:0557 від А до Б та з кадастровим номером :05:007:0558 від Е до А, де ймовірно ділянка ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_2 . Однак, згідно з відомостями Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0545, яка перебуває у власності ОСОБА_2 межує з земельною ділянкою ОСОБА_1 (на кадастровому плані, згідно опису меж суміжних власників земельних ділянок, від Б до В зазначено ОСОБА_1 )

/т. 1 а. с. 147/.

Відповідно до копії листа від 27.12.2022 № 03-01/1248, Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області повідомила представника відповідача ОСОБА_2 , що Шаргородською міською радою 8 скликання за період її каденції від грудня 2020 року по даний час обстеження земельних ділянок чи розгляд звернень щодо порушення меж землекористування земельних ділянок, що належить ОСОБА_1 , кадастровими номерами :05:007:0557 та :05:007:0558, а також земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , кадастровий номер :05:007:0545 не здійснювалися. Згідно з матеріалами Державного земельного кадастру земельна ділянка ОСОБА_2 є суміжною із земельною ділянкою ОСОБА_1 :05:007:0558 в одній поворотній точці. Обстеження (обмір) вказаних земельних ділянок спеціалістами міської ради за період від грудня 2020 року по даний час не здійснювалося. Станом на 22.12.2022 плану зонування міста Шаргород немає

/т. 1 а. с. 149-150/.

З роздруківок із сайту kadastr.live видно, що: земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0557 знаходиться по АДРЕСА_2 в приватній власності та відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови; земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0545 знаходиться по АДРЕСА_1 в приватній власності та відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови; земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0557 перебуває в приватній власності та відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення

/т. 1 а. с. 152-154/.

Згідно з копією листа від 31.07.2023 № 309, управління містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, екології та комунальної власності Шаргородської міської ради надало викопіювання топографічної карти м. Шаргород, в масштабі М1:2000 та повідомило, що для виготовлення нового генерального плану необхідний історико-архітектурний опорний план м. Шаргород, який двічі був винесений на розгляд комісії при міністерстві культури та направлений розробнику на доопрацювання. ОСОБА_1 було замовлено роботи по встановленню (відновленню) межових знаків земельної ділянки в натурі (на місцевості). Після винесення межових знаків, спеціалістом інституту землеустрою мав бути складений відповідний акт, який повинен отримати замовник та міська рада. До міської ради даний акт не був надісланий.

/т. 2 а. с. 30/.

З викопіювання з топографічної карти м. Шаргород Жмеринського району Вінницької області М 1:2000 видно, що будинок АДРЕСА_2 перебуває у власності ОСОБА_1 , а будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_2 ..

/т. 2 а. с. 31, 83-84 /.

Під час розгляду справи судом оглянуто оригінал містобудівної документації м. Шаргород (Генеральний план). Зокрема, з цього документу видно, що в місці де наразі фактично земельна ділянка ОСОБА_2 мала своє продовження вулиця Грелі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачами, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно з частиною першою, другою статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 за № 391/17686 (далі - Інструкція).

Пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі - Порядок), передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку. Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі (пункт 112 Порядку).

Відповідно до положень статті 55 Закону України «Про землеустрій» у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Пунктами 4.2, 4.3 Інструкції встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частинами першою - третьою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина четверта, п`ята статті 158 ЗК України).

(і) доказування.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 79 ЦПК України).

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. (Постанова ВС від 29.08.2023 року у справі № 910/5958/20).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Судом першої інстанції правомірно зазначено про те, що межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 були визначені раніше, ніж межі земельних ділянок позивача. На момент оформлення прав власності на земельну ділянку ОСОБА_2 (кадастровий номер :05:007:0545, площею 0,0190 га) позивач ОСОБА_1 не був власником земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0557 площею 0,1000 га та кадастровий номер :05:007:0558 площею 0,0332 га.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що на момент виготовлення, затвердження технічної документації на земельні ділянки як позивача, так і відповідача, на момент видачі їм державних актів на право власності на ці земельні ділянки жодних суперечностей не виникало з огляду на те, що згідно виданих їм правовстановлюючих документів, земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є суміжними.

Лише коли відповідач ОСОБА_2 вирішила встановити паркан по межі належної їй земельної ділянки, позивач зрозумів, що вона приватизувала частину АДРЕСА_2 .

Надані позивачем докази (фототаблиця № 1 та № 2 /т. 1 а. с. 38-39/, копія державного акту серії ЯК № 031204 від 27.03.2012 ОСОБА_2 / т. 1 а. с. 125-126/, копія рішення 21-ї сесії 5 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 454 від 29.09.2010 /т. 1 а. с. 27 зворот/, копія рішення 8-ї сесії 6-го скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 119 від 30.09.2011 /т. 1 а. с. 125-126/, лист ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 10.10.2019 Ш-696/0-1624/6-19 та лист Виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 15.10.2019 № 02-15/514 /т. 1 а. с. 21-23/, копій технічної документації) не є належними доказами на підтвердження порушення прав позивача відповідачем.

Не зважаючи на роз`яснення головуючим права заявити клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи для доведення факту порушення відповідачем прав позивача, як землевласника, адвокат позивача не скористався даним правом, зазначивши про те, що усі докази на підтвердження їх вимог були подані.

Позивачем не надано суду доказів, що паркан знаходиться на частині дороги по вул. Греля або на частині земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності (клопотання про призначення судової експертизи позивач не заявляв).

Та обставина, що відповідач установила паркан на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності, не свідчить про порушення прав позивача.

Згідно з копією листа від 13.12.2022 № 0-2-0.6-4709/2-22, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомило представника відповідача ОСОБА_2 , що протягом 2018-2022 років обстеження земельних ділянок чи розгляд звернення (щодо порушення меж чи землекористування) стосовно земельних ділянок кадастрові номера: :05:007:0557 та :05:007:0558, та земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0545, не проводилось. Згідно відомостей Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0557 та :05:007:0558 власником, яких є ОСОБА_1 не є суміжною із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:007:0545, яка перебуває у власності ОСОБА_2 (на кадастровому плані, згідно опису меж суміжних власників земельних ділянок з кадастровим номером :05:007:0557 від А до Б та з кадастровим номером :05:007:0558 від Е до А, де ймовірно ділянка ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_2 . Однак, згідно з відомостями Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0545, яка перебуває у власності ОСОБА_2 межує з земельною ділянкою ОСОБА_1 (на кадастровому плані, згідно опису меж суміжних власників земельних ділянок, від Б до В зазначено ОСОБА_1 ) /т. 1 а. с. 147/.

Наявні в матеріалах справи копії державних актів на земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 містять інформацію, що суперечить одна одній ( в частині суміжності земельних ділянок), а тому державний акт ОСОБА_2 , у якому зазначено суміжним користувачем ОСОБА_1 не є достатнім доказом, оскільки даний факт має встановлюватися у сукупності з іншими доказами, у тому числі і з державним актом самого ОСОБА_1 , у якому ОСОБА_2 як суміжний землекористувач не зазначена.

Таким чином, у справі відсутні належні докази на підтвердження позовних вимог позивача.

Суд самостійно без застосування спеціальних знань не може зробити висновок, про розмір приватизованої ОСОБА_2 частини дороги по вул. Греля та частини суміжності спірних земельних ділянок , а тому належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував вказане може бути лише висновок судової земельно-технічної експертизи, після чого суд вирішує наявність чи відсутність порушених прав позивача. Позивач з клопотанням про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи не звертався.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що позивач в межах даного спору не довів, що відповідачами порушено його права.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено і позивач такі не вказує.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі на рішення суду аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Щодо додаткового рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 3.06.2024.

Колегія суддів зазнає про те, що перегляд судового рішення в частині розподілу судових витрат у справі за апеляційною скаргою особи не є виходом за межі апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини першої, другої, третьої, п`ятої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Ухвалюючи додаткове рішення в частині вирішення заяви представника відповідача про стягнення понесених судових витрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що судові витрати по сплаті судового збору по справі слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору /т. 1 а. с. 9/.

З цих же підстав місцевий суд також дійшов висновку про те, що судові витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу в сумі 11000 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінет Міністром України.

Проте, такі висновки суду колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону N 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 9.10.2019 у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19), від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19), в ухвалі Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 757/36628/16-ц (провадження № 61-19309ск20).

Предметом спору у цій справі є позов про визнання протиправним та скасувати пункту рішення міської ради; визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, тобто зазначений спір не пов`язаний із захистом порушених прав заявника саме як учасника бойових дій або з виконанням ним військового обов`язку, або виконання службових обов`язків.

За таких обставин правові підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за наведених ним причин відсутні.

Отже, за подання позовної заяви позивачу слід було сплатити судовий збір в розмірі 1984,80 грн (позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру : (1) визнати протиправним та скасувати пункти рішення міської ради; (2) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку); 992,40 (ставка судового збору за вимогу немайнового характеру станом на 2022 рік) х 2 (дві вимоги немайнового характеру) = 1984,80.

Отже, з позивача слід стягнути на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1984,80 грн.

Крім цього, суд першої інстанції помилково компенсував за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінет Міністром України судові витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу в сумі 11000 грн, не врахувавши те, що пунктом 13 частини першої статті 5 Закону N 3674-VI передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Водночас, суд компенсував на підставі зазначено норми за рахунок держави судові витрати відповідача в розмірі 11000 грн на правничу допомогу, що є порушенням норм процесуального права, зокрема пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, згідно якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (за доведеності їх розміру).

Виходячи із наведеного, додаткове рішення в цій частині є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням в цій станині нового судового рішення про відмову в стягнені з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу з огляду на наступне.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заначила, що на виконання пункту 8 частини третьої статті 178 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом справи складається : з витрат на професійну правничу допомогу в орієнтовному розмірі 12400 грн, що обраховується за 10 годин надання правничої допомоги адвоката виходячи з вартості однієї години в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня поточного року (1240х10 год=29760:2 = 12400) /т. 1 а. с. 124/. Зроблено відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України заяву докази втрат на правничу допомогу, які поніс відповідач, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення разом із заявою про винесення додаткового рішення про розподіл судових витрат.

Відповідачем на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу подано суду наступні документи :

-копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН №000231 від 21.02.2018 /т. 1 а. с. 95/;

-копію ордера серії № 1259984 від 21.12.2022 /т. 1 а. с. 155/

3.06.2024 представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подано заяву про стягнення понесених витрат /т. 2 а. с. 218-213/, в якій представник просила стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 понесені судові витрати за надання правової допомоги в сумі 14000 грн.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції надано суду наступні документи :

-договір про надання правової допомоги від 9.12.2022 /т. 2 а. с. 220-222/.

-акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 27.05.2024 /т. 2 а. с. 223/;

-квитанцію про оплату правничої допомоги від 9.12.2022 в розмірі 7000 грн та від 27.05.2024 в розмірі 7000 грн /т.2 а. с. 224/.;

-розрахунок витрат на правову допомогу від 27.05.2024, надану Фермерському господарству «Слобідське» /т. 2 а. с. 225/.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що відповідно до пункту 3.3 договору від 9.12.2022 для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат адвоката складає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги /т. 2 а. с. 221/.

Колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських послуг, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг(постанова ВС у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19).

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

Відповідно до пункту 3.1 договору про надання правової допомоги від 9.12.2022 клієнт сплачує адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого вставнолено на 1 січня календарного року, за одну годину участі особи, яка надає правову допомогу у справі в судовому засіданні, поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у розрахунку витрат на правову допомогу від 27.05.2024 /т. 2 а. с. 225/, зазначено, що правнича допомога надана Фермерському господарству «Слобідське», яке не у стороною у даній справі. Крім цього, у даному розрахунку відсутній підпис клієнта, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що зазначений розрахунок не може бути належним доказом на підтвердження погодження між адвокатом Залокоцькою В. Д. та ОСОБА_2 часу затраченого на виконання робіт (надання послуг) адвокатом, виду послуг та їх вартості.

Акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 27.05.2024 не містить погодження між сторонами часу затраченого на виконання робіт (надання послуг) адвокатом, виду послуг та їх вартості, а тому також не підтверджує розмір витрат на правничу допомогу.

Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 922/3812/19 зазначив, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду (постанова ВС від 23.12.2021 у справі № 755/7943/20-ц).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів вважає, що представником відповідача не доведено погоджені між сторонами види послуг та їх розмір, час витрачений адвокатом, його погодження з клієнтом, відтак відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу з позивача в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 - 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню частково (в частині вирішення заяви представника відповідача про стягнення понесених судових витрат) з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1984,80 гривень. У стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу слід відмовити.

В іншій частині (в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення в частині стягнення судових витрат, понесених позивачем за надання правничої допомоги по справі) додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 3.06.2024 є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін. Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відтак правомірним є висновок й про відмову в ухваленні додаткового рішення про стягнення судових витрат на користь позивача.

Щодо клопотання про постановлення окремої ухвали.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (частина перша статті 262 ЦПК України).

Таким чином, окрема ухвала суду це вид судового рішення, що є процесуальним способом судового впливу (контролю) на виявлені під час судового розгляду та ухвалення судового рішення порушення закону.

Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи суд першої інстанції не вбачав підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає, що правових підстав для постановлення окремої ухвали на етапі апеляційного провадження немає. У свою чергу суд звертає увагу, що виявлені судом першої інстанції недоліки не можуть бути усунуті за наслідками виконання вимог окремої ухвали суду, оскільки закон визначає інший порядок їх усунення.

Щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Ураховуючи те, що по суті в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, правових підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, немає.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем.

Здійснюючи розподіл витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем в суді апеляційної інстанції, колегія суддів враховує те, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції залишена без задоволення, відповідачем надано докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, погодженого часу та його вартості, тому судові витрати відповідача на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача становить 7000 грн.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 27.05.2024 у даній справі залишити без змін.

Додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 3.06.2024 скасувати частково та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1984,80 гривень.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу відмовити.

В іншій частині додаткове рішення (в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення) залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції 7000 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 26.08.2024.