ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7300/24 Справа № 204/6119/23 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П. ,

розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі апеляційну скаргу Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року позивач КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 солідарно на його користь заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення у загальному розмірі 90346,85 грн, з яких: 73936,14 грн сума основного боргу; 1867,01 грн сума 3% річних та інфляційне збільшення 14543,70 грн; а також судові витрати у розмірі 2 684 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що між КП «Дніпроводоканал» та ОСОБА_1 , як відповідальним квартиронаймачем, склалися фактичні відносини з приводу надання послуг водопостачання. Згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», абоненту відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Споживачі, що зареєстровані за спірною адресою, зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до розрахунку сума заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідальним квартиронаймачем є ОСОБА_1 , якій відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , станом на 31 січня 2023 року складає 73936,14 грн. Заборгованість утворилась за період з січня 1999 року по січень 2023 року, а загальна заборгованість відповідачів перед КП «Дніпроводоканал» ДМР складає 90346,85 грн, з яких: 73936,14 грн - сума основного боргу; 1867,01 грн - сума 3% річних та інфляційне збільшення - 14543,70 грн.

Відповідачі по справі зареєстровані за спірною адресою, а тому несуть солідарну відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг. Позивачем було направлено на адресу відповідачів досудове повідомлення з метою врегулювання спору, однак відповіді або заперечення на нього позивач від відповідачів не отримав, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду (а.с. 2,3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року позовну заяву КП «Дніпроводоканал» ДМР до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення - задоволено частково.

Провадження по справі в частині позовних вимог Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги водопостачання та водовідведення - закрито у зв`язку зі смертю відповідача.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з січня 2020 року по січень 2023 року у загальному розмірі 42266 грн 39 коп, з яких: 27626 грн 10 коп - заборгованість за послугами водопостачання та водовідведення, 12773 грн 28 коп - інфляційне збільшення суми боргу, 1867 грн 01 коп - 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР судовий збір у розмірі 313 грн 90 коп у рівних частинах з кожного.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с. 115-118).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, КП «Дніпроводоканал» ДМР 12 червня 2024 року подало апеляційну скаргу (а.с. 121,122), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи в частині застосування строку позовної давності, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано запровадження постановою Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 11 березня 2020 року №211, з 12 березня 2020 року карантину по всій території України, який скасовано 01 липня 2023 року, а п.12 Розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України в редакції Закону 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначать строки позовної давності та які продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. На думку апелянта, такий строк, за який підлягає стягненню заборгованість відповідачів, становить з 31 березня 2017 року по 31 січня 2023 року.

Відповідачі, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позовні вимоги КП Дніпроводоканал ДМР, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушили майнові права позивача, не сплачуючи тривалий час за комунальні послуги, які надаються позивачем та з яким фактично склались договірні відносини з надання послуг водопостачання та водовідведення. Разом з цим суд першої інстанції застосував строк позовної давності, про який заявлено було стороною відповідачів, та стягнув заборгованість з урахуванням вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, на суму заборгованості, за період з січня 2020 року по січень 2023 року у загальному розмірі 42266,39 грн. В іншій частині заявленого до стягнення строку з 1999 року відмовив, а щодо вимог до відповідача ОСОБА_1 провадження закрив у зв`язку із її смертю.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» ДМР є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 20.10.2021 року № 75/11 (а.с.13-16).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 грудня 2022 року (а.с.4).

При цьому, на ім`я ОСОБА_1 , як відповідального наймача за вказаною адресою, для оплати послуг з водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» ДМР відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , що вбачається з довідки на особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 16 травня 2022 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), ОСОБА_1 , яка є одним із відповідачів у зазначеній цивільній справі, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 58 років у місті Дніпрі, про що складено відповідний актовий запис №1008, зазначене підтверджено і відповідною копією актового запису про смерть №1008 від 16 травня 2022 року.

Після смерті ОСОБА_1 особовий рахунок перереєстровано не було.

Так, в силу положень ст. 46, 47, ч.1, ч.2 ст.48, 55 ЦПК України, процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Отже, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе в порядку ст.55 ЦПК України шляхом залучення правонаступника (а не зміни відповідача), однак лише за умови, що фізична особа померла після відкриття провадження у справі.

Судом вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до моменту подачі позову до суду (27.04.2023 року), а тому, в силу ч.4 ст. 25 ЦК України, позов не може бути пред`явлено до померлої особи.

Суд першої інстанції вірно встановивши відсутніть права вимоги до відповідач ОСОБА_1 , яка померла ще до подання позову до суду, на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України, закрив провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до вимог ст.22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради №939 від 18 вересня 2018 року встановлені норми та перелік тарифів питного водопостачання для населення м. Дніпра, які діяли з 02 серпня 1996 року по 12 травня 2017 року, після чого були внесені зміни до таблиці тарифів з 30 травня 2014 року по 22 грудня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 ЦК України).

Згідно норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право не платити за комунальні послуги (крім постачання теплової енергії) у разі їхнього невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності у житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів. Факт такої відсутності має бути підтверджено.

Судом першої інстанції встановлено, що від відповідачів не надходило на адресу КП «Дніпроводоканал» ДМР жодних заяв про вибір моделі договірних відносин або відмови від надання централізованого водопостачання та водовідведення, або відсутності певний час за місцем реєстрації, тому відповідачі є такими, що користуються послугами КП «Дніпроводоканал» ДМР, з чим погоджується колегія суддів, враховуючи також усталену судову практику з приводу відсутності письмового договору на споживання цих комунальних послуг.

Таким чином, суд правомірно вважав встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Згідно п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2015 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки на особовий рахунок № НОМЕР_1 , виданої 14 грудня 2022 року співробітником КП «Дніпроводоканал» ДМР ОСОБА_6 , відкритого за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення починаючи з січня 1999 року по липень 2018 року склала 40848,02 грн (а.с.6-8).

Відповідно до розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_3 вбачається, що за період з липня 2018 року по січень 2023 року включно загальна сума заборгованості відповідачів перед КП «Дніпроводоканал» ДМР по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за цією адресою, де зазначена кількість зареєстрованих - 6 осіб та пільги - учасник бойових дій - 1 особа, складає 73936,14 грн - сума основного боргу; 1867,01 грн - сума 3% річних та інфляційне збільшення - 14543,70 грн (а.с.9-12).

Суд першої інстанції при цьому вірно відзначив, що заперечень щодо відомостей, викладених у рахунках, від відповідачів не надходило, а тому розрахунок заборгованості відповідачами у розумінні вимог ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростований.

Обставина фактичного споживання відповідачами вказаної послуги з водопостачання та водовідведення не оспорювалась. Будь-яких платіжних документів, що підтверджують повну сплату означеного боргу, або власних розрахунків суми заборгованості з боку відповідачів суду подано не було.

Крім того, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Суд першої інстанції, відповідно до ст. 526, 541 ЦК України та ч.3 ст.9 ЗУ Про житлово-комунальні послуги, дійшов правомірного та обґрунтованого висновку щодо зобов`язання відповідачів, як дієздатних, повнолітніх осіб, своєчасно сплачувати у солідарному порядку платежі за споживання комунальних послуг, однак встановлено, що відповідачами було порушено право позивача на отримання плати за послуги з водопостачання та водовідведення, яке підлягає захисту по суду.

Колегія суддів наголошує, що застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

Разом з цим, суд першої інстанції, застосовуючи вірно норми матеріального права, зазначив, що за змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Нормою ст.261 ч.1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно ст.264 ч.ч.2, 3 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (п.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17, постанови Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №663/2070/15-ц, від 30 червня 2022 року по справі №335/6227/20).

Судом першої інстанції встановлено, що за наданими позивачем розрахунками заборгованість відповідачів виникла та була нарахована позивачем за період з січня 1999 року по січень 2023 року.

Із зазначеними позовними вимогами КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулось до суду 27 квітня 2023 року.

За таких обставин, суд вірно дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про стягнення заборгованості за водопостачання та водовідведення з відповідачів за період з січня 1999 року по грудень 2019 року включно, у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права за цей період поза межами строку позовної давності.

Разом з тим, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період з січня 2020 року по січень 2023 року в розмірі основного боргу 27 626 грн 10 коп, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що вимога позивача про стягнення з відповідачів інфляційного збільшення та 3% річних, однак на суму заборгованості за встановлений судом період, підлягає задоволенню, з чим також погоджується і колегія суддів.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в п. 10 ч. 3ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч.2 ст. 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

З огляду на наведене, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц.

26 квітня 2017 року Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання, згідно якої внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Таким чином, стягнення інфляційних втрат і 3 % річних має відбуватися за останні три роки, які передували зверненню позивача до суду з даним позовом, тобто з 01 січня 2020 року по 01 січня 2023 року включно.

Доводи апелянта щодо іншого періоду стягнення з урахування введення карантину на всій території України з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року колегією суддів до уваги не приймається, оскільки саме за цей період і стягнуто судом першої інстанції заборгованість відповідачів перед позивачами, а твердження апелянта про те, що період стягнення належить почати з 31 березня 2017 року, застосовані бути не можуть, оскільки, звернувшись до суду у квітні 2023 року, загальний строк позовної давності відраховується за 3 останні роки перед зверненням позивача до суду з цим позовом, тобто з січня 2020 року, а не до початку карантину, починаючи з березня 2017 року.

Також колегія суддів відзначає, що апелянтом не спростований проведений судом першої інстанції розрахунок боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних на суму заборгованості, а тому колегія суддів приймає цей розрахунок та погоджується з тим, що за період з січня 2020 року по січень 2023 року з відповідачів у солідарному порядку належить стягнути 42 266 грн 39 коп, з яких: 27 626 грн 10 коп - заборгованість за послугами водопостачання та водовідведення, 12 773 грн 28 коп - інфляційне збільшення суми боргу, 1867 грн 28 коп - 3 % річних.

Також, враховуючи результат розгляду позовних вимог позивача, суд першої інстанції вірно визначив пропорційність судового збору, який покладається на відповідачів, розміру задоволених позовних вимог, що склало судовий збір у загальному розмірі 1 255 грн 63 коп, тобто в рівних частинах у сумі 313 грн 90 коп з кожного, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення цього позову, вірно встановив фактичні обставини справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна