Дата документу 01.08.2024
Справа № 334/2504/24
Провадження № 2/334/1612/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Коломаренко К.А., за участі секретаря судового засідання Цілінко А.С., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати разом з батьком, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2024 року засобами поштового зв`язку до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла (направлена 25.03.2024 р.)позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати разом з батьком, у якій позивач просить:

- розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25.07.2020 року Олександрівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції у Запорізькій області;

- після розірвання шлюбу неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з батьком ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб 25.07.2020 року Олександрівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції у Запорізькій області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини між сторонами остаточно припинені, у зв`язку з тим, що за час шлюбного життя у сторін виникли непорозуміння один до одного. На теперішній час подружжя разом не проживає, кожен має своє особисте життя, спільне господарство не ведеться, спільного бюджету не мають. Малолітній син сторін ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю. Законним представником дитини з інвалідністю зазначений його батько ОСОБА_1 .. Зважаючи на особливості хвороби дитини, його батько на даний час в більшій мірі здійснює догляд за дитиною та відвідує з ним реалібітаційні заходи, які сприяють покращенню стану його здоров`я. Після припинення шлюбних відносин дитина залишилась жити з позивачем. Позивач глибоко переконаний, що подальше збереження сім`ї являється недоцільним та не можливим, суперечитиме інтересам дитини. На примирення позивач не згодний.

Ухвалою суду від 09.0.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

30.04.2024 року через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволенні позовних вимог не заперечує.

Ухвалою суду від 01.05.2024 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування. Зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати разом з батьком. Оголошено перерву в підготовчому засіданні.

29.04.2024 року на адресу суду від районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, надійшов висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в підготовче засідання не з`явився, 01.08.2024 року подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, просить задовольнити позов у повному обсязі, на фіксуванні процесу не наполягає.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином, своєчасно повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в підготовче засідання не з`явилася, 01.08.2024 року подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає в повному обсязі, на фіксуванні процесу не наполягає.

Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, в підготовче засідання також не з`явився, будучи належним чином та завчасно повідомленим про дату, час та місце підготовчого засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного документу до електронного кабінету 11.07.2024 року о 13-50 годині.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 25.07.2020 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Олександрівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції у Запорізькій області, про що складено відповідний актовий запис №575 та видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14.01.2021 року.

Спільне подружнє життя у сторін не склалося через непорозуміння та різні погляди на сімейне життя, що призвело до розпаду сім`ї. Між ними повністю відсутнє взаєморозуміння, вони втратили почуття любові.

Сторони проживають окремо, мають окремий бюджет, кожен має своє особисте життя, шлюб носить формальний характер.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ст.110 ч.1 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та інтересам їхньої малолітньої дитини, що мають істотне значення, а відтак, позовні вимоги по розірвання шлюбу слід задовольнити.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, суд прийшов до наступного.

Враховуючи вимоги ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з положенням ст.8 ЗУ Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.

Згідно ст. 150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції).

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини.

Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (Постанова ВС справа № 200/952/18) від 15.01.2020 року.

Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Крім того, суд звертає увагу, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини участь обох батьків у її вихованні є важливою, та останніми, як батьками, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання дитини.

Як вбачається з матеріалів справі малолітній ОСОБА_3 є дититною з інвалідністю, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_3 , видане ДСЗН ЗМР 06.02.2024 року. Законним представником дитини з інвалідністю зазначено батька ОСОБА_1

Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідає як найкращому забезпеченню його інтересам.

При прийнятті рішення судом також враховано обставини наведені у висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, від 25.07.2024 року № 17.01/01-27/648, згідно якого орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність залишення проживати малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 .

При вирішенні питання про залишення малолітнього ОСОБА_3 проживати разом з батьком, суд враховує те, що розглядаючи справу справу № 339/143/20, в якій суд досліджував питання визначення місця проживання дитини, Верховний суд нагадав, що у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Судом встановлено, що між сторонами на момент розгляду справи відсутній спір між щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував, а тому зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення малолітнього сина проживати разом з батьком не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з батьком.

Правові підстави для відмови у задоволенні позову відсутні.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 200, 259, 263-265 ЦПК України, 150, 155, 160, 161 СК України, 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства»,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити повністю.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25.07.2020 року Олександрівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції у Запорізькій області;

Після розірвання шлюбу неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з батьком ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Коломаренко К. А.