06.08.2024 ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? Справа №469/191/19
? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? 2/469/42/24
? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? Р І Ш Е Н Н Я
? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Якубець С.В.
учасники справи та їхні представники:
прокурор Мішустін М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави до Коблівської сільської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування пунктів рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку, -
? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? в с т а н о в и в:
Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 19 лютого 2019 року звернувся до суду в інтересах держави з вказаним позовом, у якому просив :
- визнати незаконними та скасувати пункти 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №35 від 19 вересня 2012 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність? ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,09 га (землі, які не використовуються для відпочинку та інші відкриті землі кемпінгів, будинків відпочинку або для проведення відпусток, під проїздами, проходами та площадками) для індивідуального дачного будівництва із земель, не наданих у власність та постійне користування у межах території с.Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області;
На обґрунтування заявлених вимог прокурор посилався на те, що надана у приватну власність відповідача ОСОБА_1 земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги та пляжної зони узбережжя Чорного моря, відстань від південної межі спірної земельної ділянки до урізу Чорного моря становить 55,00 м., від північної межі 102,00 м., а тому, відповідно до ст.ст.85, 88 Водного кодексу України, ст.ст.59, 84 ЗК України, може перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей, до яких не відноситься ведення індивідуального дачного будівництва. При цьому надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва не відповідає містобудівній документації, будівельним нормам, державним стандартам і правилам, оскільки відповідно до пункту 10.17 ДБН 360-92 та пункту 6.15 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173, у трикілометровій зоні узбережжя Чорного моря будівництво об`єктів, не пов`язаних з розвитком і обслуговуванням курорту, забороняється; не передбачена можливість індивідуального дачного будівництва і Генеральним планом с.Коблеве.
26 лютого 2019 року судом відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року задоволено заяву прокурора про забезпечення позову, накладено арешт на спірну земельну ділянку; заборонено Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на спірній земельній ділянці та заборонено ОСОБА_1 вчиняти із спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проводити на ній будь-які будівельні роботи.
Ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала 29 березня 2019 року до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що перебіг строку позовної давності почався з 19 вересня 2012 року, прокурором позов подано 19 лютого 2019 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у позові; вважає, що посилання прокурора на те, що про вказані в позові порушення органам прокуратури стало відомо з листа Березанської РДА від 03 липня 2018 року, не є фактом початку перебігу строку позовної давності. Також зазначає, що комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою у Березанському районі Миколаївської області від 26 вересня 2012 року погоджено проект із землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки? ? у власність, для рекреаційного використання (індивідуальне дачне будівництво) в с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області; Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області 03 вересня 2012 року погоджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва? ? в? ? с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Тому вважає, що у період відведення земельної ділянки їй у власність було дотримано та погоджено всі пов`язані процедури згідно із порядком, встановленим? ? діючим на той період законодавством України.
08 квітня 2019 року до суду надійшла відповідь заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 на відзив відповідача ОСОБА_1 , в якій прокурор зазначав, що відповідачем при посиланні на початок перебігу строку позовної давності не надано доказів отримання прокуратурою спірного рішення одразу після його прийняття; навіть при отриманні цього рішення у прокурора не могло виникнути сумнівів щодо незаконності рішення та наявності порушеного права, так як жодних відомостей про можливе порушення закону при наданні у приватну власність земельної ділянки спірне рішення не містить і з його змісту не можна виявити порушення інтересів держави. Про вказані у позові порушення прокурору стало відомо 03 липня 2018 року, що підтверджується листом Березанської РДА, тому вважає, що строки позовної давності прокурором не пропущено.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кушнір В.М. 15 жовтня 2019 року надала до суду заяву про застосування строків позовної давності та 03 серпня 2021 року надала письмові пояснення, в яких зазначала, що прокурор в силу наданих повноважень, передбачених Законом України Про прокуратуру та наказом Генеральної прокуратури від 07 листопада 2012 року №3гн, а також Березанська РДА, на лист якої від 03 липня 2018 року посилається прокурор, мали знати про факт набуття відповідачем права власності на земельну ділянку на підставі рішення Коблівської сільської ради від 19 вересня 2012 року, тому саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності. Крім того, посилалась на необхідність застосування до спірних правовідносин судову практику Європейського суду з прав людини щодо застосування положень статті 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основопожних свобод. Зазначала, що відповідно до плану зонування с. Коблеве спірна земельна ділянка розташована у зоні відпочинку та туризму, тобто відноситься до рекреаційних земель; прибережна захисна смуга визначена та обмежується тільки пляжною зоною; землі рекреаційного призначення можуть перебувати у приватній власності; на таких землях допускається відповідно до чинної містобудівної документації будівництво об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушує режим використання земель рекреаційного призначення.
Представник відповідача Коблівської сільської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, 17 березня 2020 року надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на необхідність врахування при визначенні меж прибережних смуг існуючої містобудівної документації, якою є Генеральний план с.Коблеве, затверджений сесією Коблівської сільської ради 16 грудня 2014 року; рішенням № 7 від 16 грудня 2014 року сесією надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги в межах с. Коблеве; матеріали Генерального плану містять дані щодо розміщення прибережних захисних смуг, які є вихідними при розробці проекту встановлення меж прибережних захисних смуг. Посилання на Водний кодекс є помилковим, так як земельна ділянка не знаходиться у межах прибережної захисної смуги. Земельні ділянки з цільовим призначенням рекреація передані Коблівською сільською радою у межах повноважень ради та це не суперечить нормам законодавства. Прийняте Коблівською сільською радою спірне рішення є ненормативним актом органу влади, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання; прокурором не обгрунтовано наявність підстав для звернення до суду з цим позовом та пропущено встановлений строк позовної давності, на підтвердження чого надано копії вимоги прокурора про надання сільськими головами копій принятих рішень та супровідний опис до рішень із земельних питань 2012 року.
27 березня 2020 року до суду надійшла відповідь заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 на відзив представника відповідача Коблівської сільської ради, в якій прокурор зазначав, що доводи, викладені у відзиві, підлягають відхиленню, оскільки? ? відповідачами у справі не оскаржується той факт, що проєкт землеустрою? щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги в межах с. Коблеве у визначеному законом порядку не затверджений; відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної смуги, оскільки її розміри встановлені законом та не змінює правовий режим захисної смуги; при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з їх нормативних розмірів, встановлених ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до? постанови Кабінету Міністрів України № 486 від 07 травня 1996 року. Твердження відповідача про те, що прийняте Коблівською сільською радою спірне рішення є ненормативним актом органу влади, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, вважає такими, що не грунтуються на вимогах законодавства, оскільки фактично зазначені висновки Конституційного суду стосуються забезпечення стабільності в сфері правовідносин з органами місцевого самоврядування та неможливості скасування прийнятих ними ж рішень, окрім як за заявою особи, інтересів якої вони безпосередньо стосуються. Зазначав, що позов містить посилання на підстави виникнення обов`язок прокурора захищати інтереси держави щодо спірної земельної ділянки. Щодо відліку строку позовної давності прокурор зазначав, що копія супровідного опису до рішень із земельних питань 2012 року не є належним доказом обізнаності органів прокуратури саме з оскаржуваними пунктами рішення; будь-які відмітки з цього приводу відсутні; зміст пунктів рішення не містить жодних даних, які б свідчили про порушення інтересів держави. Такий висновок з об`єктивних причин можливо зробити лише за результатами вивчення всієї сукупності доказів, у тому числі інформації органів контролю та даних про прив`язку сіпрної земельної ділянки до місцевості.
Оскільки учасники справи повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином та декілька разів не з"явились у судове засідання, і їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд на підставі ст.223 ЦПК України постановив розглянути справу без їх участі.
Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують
? ? ? ? Як встановлено у судовому засіданні, пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №35 від 19 вересня 2012 року затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для індивідуального дачного будівництва із земель, не наданих у власність та постійне користування в межах території населеного пункту с.Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, та надано відповідачу ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,09 га (землі, які не використовуються для відпочинку та інші відкриті землі кемпінгів, будинків відпочинку або для проведення відпусток, під проїздами, проходами та площадками) для індивідуального дачного будівництва із земель, не наданих у власність та постійне користування у межах території с.Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області), для рекреаційного використання (індивідуальне дачне будівництво) (а.с.16).
Місцезнаходження, розмір та склад земель земельної ділянки підтверджено витягом з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.18-19), експлікацією земельних угідь (а.с.20), висновком про погодження проекту землевпорядної документації (а.с.21), матеріалами поземельної книги (а.с.23-25), витягом з проекту планування та забудови території Березанського району (а.с.29-33).
Згідно з повідомленням Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації та викопіювання з Проекту планування (а.с.29-33), спірна земельна ділянка відповідно до Проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 112, розташована на землях рекреації. Зазначеним проектом в зонах рекреації передбачалось розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда та відпочинку, пляжів, пам`яток археології, заказників, пам`яток культури. Відповідно до Генерального плану с. Коблеве, затвердженого рішенням Коблівської сільської ради від 12 грудня 2014 року № 28, спірна земельна ділянка розташована та території рекреаційних закладів (а.с.28).
З повідомлення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області вбачається, що інформація щодо видачі/реєстрації ОСОБА_1 документів, що дають право на виконання будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у межах с. Коблеве Коблівської сільської ради відсутня (а.с.35).
Норми права, які застосував суд
1.Щодо дотримання водного законодавства
? ? За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води (ч.10 ст.88 Водного кодексу України).
Землі, зайняті прибережними захисними смугами, віднесено до земель водного фонду (ст. 58 ЗК України).
За змістом ст.59 ЗК України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.
Як передбачено ч.4 ст.59 ЗК України, земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися громадянам та юридичним особам на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність та для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачено.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
Відповідно до п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води.
Межі прибережної захисної смуги за місцем розташування спірної земельної ділянки на час прийняття оскаржуваного рішення містобудівною документацією не встановлено, рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 16 грудня 2014 року № 7 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги в межах села Коблеве Березанського району Миколаївської області.
? ? Так як окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на час прийняття спірного розпорядження був відсутній, тому межі прибережної захисної смуги визначаються відповідно до меж, встановлених законом, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц.
З урахуванням зазначених нормативних розмірів та даних Національної кадастрової системи є підстави вважати, що спірна земельна ділянка розташована в межах пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря.
Виходячи зі змісту ч.3 ст.60 ЗК України, за якою прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту, посилання відповідача ОСОБА_1 на неможливість встановлення водоохоронних обмежень на землях рекреації суперечить вимогам законодавства.
Таким чином, пункти 1, 2 рішення Коблівської сільської ради № 35 від 19 вересня 2012 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для рекреаційного використання, якими затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України ОСОБА_1 для рекреаційного використання (індивідуальне дачне будівництво) із земель не наданих у власність та постійне користування в межах території населеного пункту с. Коблеве на території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області та надання у власність земельної ділянки площею 0,09 га (землі, які не використовуються для відпочинку та інші відкриті землі кемпінгів, будинків відпочинку або для проведення), суперечить вимогам земельного та водного законодавства, не є законним.
Щодо дотримання вимог містобудівної документації, будівельних норм і правил
Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України).
Відповідно до ст.17 Закону України Про основи містобудування основою для вирішення питань про вилучення (викуп), передачу (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.
Абзацом 2 ст.48 Закону України Про охорону земель передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.
Містобудівною документацією, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження, є Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затверджений постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року №112, в розділі 4 якого зазначено, що в межах 3-кілометрової зони узбережжя в Березанському районі відповідно до Постанови РМ УРСР №272 від 22 квітня 1969 року заборонено будівництво промислових об`єктів, які не пов`язані з розвитком та обслуговуванням курорту, а також індивідуальне будівництво.
Аналогічна заборона щодо будівництва індивідуальних будинків встановлена п.10.17 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р..
За вимогами п.3.38, 3.40 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р., дачні і садівницькі поселення розміщуються за межами населених пунктів; будівництво нових дачних та садівницьких поселень на територіях, де діють планувальні обмеження, встановлені чинним законодавством, санітарними нормами та правилами, а також на резервних позаміських територіях, які передбачені містобудівною планувальною документацією для подальшого розвитку міст та поселень, інженерної і транспортної інфраструктури, не допускається.
Отже, індивідуальне дачне будівництво на спірній земельній ділянці суперечить земельному і водному законодавству, містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам, що також свідчить про протиправність рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області області №35 від 19 вересня 2012 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в частині затвердження проекту із землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва.
Щодо визнання незаконними та скасування пунктів рішення сільської ради
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
? ? ? ? ? Відповідно до частин першої, другої статті 16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 4/1415/19).
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Оскільки спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, і заволодіння нею відбулось всупереч вимогам закону, а тому з огляду на встановлені фактичні обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, належним способом захисту порушеного права є саме витребування спірної земельної ділянки від кінцевого власника, за яким вона зареєстрована на праві власності.
? ? ?Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).
Рішення Конституційного Суду України 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009, на висновки якого щодо ненормативного характеру актів органів місцевого самоврядування посилався відповідач як на підставу своїх заперечень щодо неможливості задоволення судом вимог про скасування спірного рішення сільської ради, стосується повноважень органів місцевого самоврядування у частині скасування та зміни власних рішень і жодним чином не регулює повноваження суду, встановлені цивільним процесуальним законодавством України.
Щодо визнання недійсним державного акта
Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, у редакції, чинній на час видання державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.
Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (п.1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43, у редакції, чинній на час видання державного акта).
Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне розпорядження органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення.
Враховуючи вказане, суд вважає, що для вирішення питання про захист права власності держави чи територіальної громади на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним і ефективним способом захисту.

Щодо повноважень прокурора на представництво інтересів держави

Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, прокурор посилався на те, що незаконне надання відповідачу земельної ділянки у приватну власність для індивідуального дачного будівництва порушує інтереси держави у сфері земельних правовідносин, що відповідно до статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову; що органом, до компетенції якого належить захист інтересів Коблівської об`єднаної? ? територіальної громади, є Кооблівська сільська рада, якою допущені порушення законодавства при розпорядженні спірною земельною ділянкою та вона є відповідачем у справі, прокурор пред`являє самостійний позов як самостійний позивач.
Отже, у позовній заяві прокурором визначено орган, який уповноважений державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах та підтверджено нездійснення цим органом захисту інтересів держави, що, в свою чергу, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.131-1 Конституції України відноситься до «виключних випадків», які передбачають повноваження прокурора на здійснення представництва інтересів держави в суді, тому суд вважає, що прокурором відповідно до ч.4 ст.56 ЦПК України належним чином підтверджено наявність повноважень для представництва інтересів держави у даній справі, а також наявність публічного інтересу у збереженні, охороні, відтворенні земельних та лісових ресурсів.
Щодо зобов`язання повернути земельну ділянку
Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до п.б ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги прокурора щодо зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади спірну земельну ділянку, яка вибула з володіння держави незаконно, у придатному для використання стані шляхом демонтажу тимчасових споруд підлягають задоволенню.
Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою
На підставі частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Як встановлено судом, спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, і зміст правовідносин між сторонами регулюється нормами земельного та водного законодавства щодо використання і охорони водного фонду, за якими набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку було неможливим.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Судом встановлено, що земельна ділянка належить до комунальної власності Коблівської обєднаної територіальної громади.
Заявлена вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку є передбаченим законом способом захисту права власності шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).
Заволодіння приватними особами земельною ділянкою водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
Встановлення справедливого балансу між приватним і суспільним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності осіб, зацікавлених у набутті у приватну власність земельної ділянки, зокрема, щодо їхньої обізнаності з неможливістю набуття земельної ділянки.
У силу об`єктивних, видимих природних властивостей розташованої в межах прибережної захисної смуги земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту та відстань меж якої до урізу води Чорного моря становить близько 100 м., набувач не міг не знати про фактичне місцезнаходження спірної земельної ділянки поблизу моря та, відповідно, міг та повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду та пляжної зони.
На час прийняття оскаржуваного розпорядження діяли, зокрема, такі нормативні акти: Водний та Земельний кодекси України, Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів, Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, які були доступними, чіткими та передбачуваними. Тому немає підстав вважати, що як перед безоплатним отриманням земельної ділянки набувачем існували перешкоди для нього самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо режиму земельної ділянки.
Тому немає жодних підстав вважати, що відповідач ОСОБА_1 була добросовісним набувачем та не могла співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості.
Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, вона, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом.
За таких обставин суд погоджується, що "суспільним", "публічним" інтересом позовних вимог прокурора у цій справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок прибережної водоохоронної смуги із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права відносно земельної ділянки, набуття якої у приватну власність є неможливим відповідно до закону.
Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь прокуратури сплачені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які складаються із судового збору за задоволеною позовною вимогою майнового характеру та за подання заяви про забезпечення позову у сумі 4106,02 грн.+960,50 грн.=5066,52 грн..
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -
у х в а л и в:
? ? ? ? ? ? ? Позовні вимоги задовольнити частково.
У задоволенні інших вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 5066,52 грн.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: