Справа №487/4949/20
Провадження №2/487/197/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:головуючого судді Кузьменко В.В., за участю секретаря судових засідань Барської А.В., розглянувши у судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. та запис про право власності №14679034,

ВСТАНОВИВ:

02.09.2020 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. в якій просив визнати недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. та запис про право власності №14679034.

Позовну заяву мотивовано тим, що Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.04.2016 позов ОСОБА_7 задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики у розмірі 403550,00 грн.

ОСОБА_7 стало відомо, що ОСОБА_5 з метою уникнення виконання вказаного рішення суду відчужила за договором дарування від 23.05.2016 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 .

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом для захисту прав.

Ухвалою суду від 07.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

26.10.2020 року ухвалою суду забезпечено позов, накладено арешт та заборонено відчуження на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_6 та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири до вирішення справи по суті та набрання рішенням суду законної сили.

25.11.2020 року надійшов відзив ОСОБА_6 , в якому вона просить відмовити у задоволені позову, оскільки він є необґрунтованим та у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

27.11.2020 року надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якому зазначає, що ОСОБА_6 пропустила строк для подання відзиву. Крім того не надає жодного доказу на підтвердження своїх доводів. Просить відзив залишити без розгляду та повернути його відповідачу.

Ухвалою суду від 28.01.2021 року витребувано докази по справі.

Ухвалою суду від 25.03.2021 року виправлено описку в ухвалі від 28.01.2021 року.

11.03.2021 року до суду надійшла відповідь від ПАТ "Укртелеком" Миколаївська філія.

17.03.2021 року до суду надійшла відповідь від АТ "Миколаївобленерго".

30.03.2021 року до суду надійшла відповідь від АТ "Миколаївгаз".

15.04.2021 року до суду надійшла від нотаріуса Димова О.С. копія договору дарування та документи, на підставі яких його було посвідчено.

29.04.2021 року до суду надійшла відповідь з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївській області.

29.04.2021 року до суду надійшла відповідь від ТОВ "Миколаївське кабельне телебачення".

Ухвалою суду від 24.05.2021 року закрито проведення підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду.

17.06.2021 року до суду надійшла відповідь від ТОВ "Миколаївгаз Збут".

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.11.2021 року позовну ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. та запис про право власності №14679034, задоволено.

11.07.2022 року сторона відповідача звернулась до суду з заявою, в якій просить скасувати заочне рішення по справі, посилаючись на те, що не мала об`єктивної можливості прибути в призначені судові засідання, оскільки була неповідомлена належним чином про судові засідання та відповідно не мала можливості надати докази в заперечення позовних вимог, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою суду від 16.08.2022 року заочне рішення від 15.11.2021 року по справі скасовано та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 10.03.2023 року витребувано копію спадкової справи з Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області.

14.04.2023 року до суду надійшла відповідь з Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області.

15.05.2023 року до суду надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Голубенка Д.К. про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.11.2023 року витребувано копію спадкової справи від приватного нотаріуса Іскрицької Г.В.

23.02.2024 року до суду надійшла копія спадкової справи від приватного нотаріуса Іскрицької Г.В. після смерті ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 26.03.2024 року залучено померлого позивача правонаступниками ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 05.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача до суду надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідачі до судового засідання не з`явився, про день розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики у розмірі 553781, 06 грн. та судові витрати у сумі 5537,81 грн.

Заводським районним судом м. Миколаєва 22.06.2016 видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики у розмірі 553781, 06 грн. та судові витрати у сумі 5537,81 грн.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.05.2020 року щодо кв. АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_6 .

Договором дарування житлового будинку від 23.05.2016 року ОСОБА_5 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_6 прийняла у власність (дарунок) квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Положеннями Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Пунктом 1 частини 2статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1, 2ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третястатті 202 ЦК України) Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, необхідно урахувати, що: 1) відповідач відчужив майно після ухвалення рішення про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Водночас, за висновками правового висновку Великої палати ВС, викладеного у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

З урахуванням зазначеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3ст.13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК.

В свою чергу позивачами не надано жодного доказу, який би вказував на наявність очевидної недобросовісності та зловживання правами стосовно них під час укладення договору дарування, тож посилання на ці обставини є непідтвердженими. Посилання на те, що ОСОБА_5 відчужено належну їй квартиру на користь її матері ОСОБА_6 , не є достатнім для висновку про очевидну недобросовісність та не є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Водночас, як встановлено судом, оспорюваний договір дарування укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них.

Отже, позивачами не підтверджено порушення відповідачами основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ними своїх цивільних прав.

Відповідно до частини першо їстатті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини 1статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

За приписом частини 1статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 13 та частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивачами не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення їх прав чи інтересів з боку відповідачів укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, суд вважає, що відсутні обставини які доводять обґрунтованість заявлених вимог, а тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 23 травня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. за реєстровим № 637 є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

На підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову - підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2020 року у виді арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст.5,12,13,263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. та запис про право власності №14679034 відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2020 року у виді арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_6 - скасувати.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Суддя В.В.Кузьменко