ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 вересня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 730/1061/23

Головуючий у першій інстанції - Данько О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/303/24, №22-ц/4823/304/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

особа, яка подала апеляційну скаргу:

ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Данько О.В. від 23 листопада 2023 року, місце ухвалення рішення м.Борзна, дата складання повного тексту рішення - 28 листопада 2023 року та на ухвалу Борзнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Данько О.В. від 01 грудня 2023 року, місце постановлення ухвали м.Борзна, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути із відповідача на його користь: матеріальну шкоду в сумі 55 700 грн. 84 коп., 5 000 грн., в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, Також позивач ставив питання про стягнення з відповідача на його користь понесених судових витрат, в тому числі, і витрат на правничу (правову) допомогу. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що 05.12.2019 року близько 17:00 год. на автодорозі Р-67,141 км, відповідач, керуючи т.з. МАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , не стежив за дорожньою обстановкою та за правильністю розміщення кріплення вантажу, внаслідок чого допустив зіткнення із належним позивачу на праві власності автомобілем DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , в результаті чого автомобіль зазнав значних механічних пошкоджень. По факту ДТП були внесені відомості до ЄРДР з початковою правовою кваліфікацією за ч.1 статті 286 КК України. Постановою старшого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Коробки В.В. від 26.10.2022 року, вказане кримінальне провадження було закрито на підставі ч.1 п.2 статті 284 КПК України. Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.12.2022 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ "Страхова компанія "Колоннейд Україна", і 27.06.2023 року страховик здійснив позивачу виплату страхового відшкодування у розмірі 46 686 грн. 87 коп. Позивач зазначав, що згідно висновку №162 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 25.07.2023 року, різниця між ринковою вартістю автомобіля DAEWOO LANOS, з урахуванням його строку експлуатації та технічного стану на дату ДТП, без урахування пошкоджень, отриманих у ДТП 05.12.2019 року, та його вартістю із врахуванням пошкоджень, отриманих у ДТП, вартістю утилізації, станом на дату оцінки - 05.07.2023 року, складає 95 910 грн. 46 коп. За даних обставин, із врахуванням того, що страховою компанією позивачу було виплачено 46 686 грн. 87 коп., позивач стверджував, що з відповідача на його користь підлягає відшкодуванню матеріальна шкода в сумі 49 223 грн. 59 коп. Також позивач просив стягнути на свою користь із відповідача витрати по проведенню автотоварознавчого дослідження в сумі 6 477 грн. 25 коп., визначивши таким чином, загальну суму до стягнення із відповідача - 55 700 грн. 84коп. За доводами позивача, неправомірні дії відповідача призвели до фактичного позбавлення транспортного засобу, позивач не має можливості його використовувати, що призводить до душевних страждань з цього приводу та з приводу спричинених незручностей, порушення нормального укладу його життя та необхідності докладати для його організації додаткових зусиль. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 5 000 грн.

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.11.2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Судом стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 12 000 грн., у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.12.2023 року виправлено описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.11.2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, зазначивши правильний розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу "13 000 (тринадцять тисяч) гривень" замість помилково вказаного "12 000 (дванадцять тисяч) гривень".

В апеляційній скарзі на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.11.2023 року, та на ухвалу Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.12.2023 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року та ухвалу суду першої інстанції від 01.12.2023 року, та ухвалити нове рішення щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 . Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року та ухвала суду першої інстанції від 01.12.2023 року про виправлення описки у даному рішенні, є незаконними, в силу невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, має місце порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції, у порушення статей: 13, 49, 51 ЦПК України, перевищив межі своїх повноважень, допустивши до участі у справі ОСОБА_3 , в якості відповідача та представника ОСОБА_3 , в якості представника відповідача. Апелянт стверджує, що ним не заявлялись позовні вимоги до ОСОБА_3 , і також він не просив суд встановлювати юридичні факти, заяв чи клопотань про заміну відповідача чи залучення іншої особи в якості співвідповідача, позивачем також не подавалось. За доводами апелянта, у нього до ОСОБА_3 не було і немає ніяких вимог. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що у постанові про закриття кримінального провадження від 26.10.2022 року та у постанові Прилуцького міськрайонного суду від 01.12.2022 року прізвище відповідача помилково вказано, як " ОСОБА_3 ", і ці недоліки можуть бути усунуті шляхом виправлення описок у вказаних документах. За доводами апелянта, суд першої інстанції, із перевищенням наданих йому повноважень, вирішив питання про наявність або відсутність описок, помилок у рішенні суду, розглянутому іншим судом, та без аналізу документів у цих справах, що є порушенням приписів статті 269 ЦПК України. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції незаконно покладено на нього обов`язок відшкодування витрат на правову допомогу особі, до якої позивач не заявляв позовних вимог. Апелянт вважає, що виправлення у резолютивній частині суми такого відшкодування теж не можна вважати опискою, як про це зазначено в ухвалі суду першої інстанції від 01.12.2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , представник відповідача - адвокат Семенок В.І. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.11.2023 року, та на ухвалу Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.12.2023 року у цивільній справі №730/1061/23, за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що станом на 12.11.2022 року, за позивачем був зареєстрований автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 13).

Протягом періоду з 05.12.2019 року по 14.04.2023 року вказаний автомобіль зберігався на території Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області, та був повернутий ОСОБА_1 14.04.2023 року, на підставі його заяви (а.с.15).

Постановою старшого слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Коробки В.В. від 26.10.2022 року, кримінальне провадження, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001681 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 статті 286 КК України, закрито на підставі ч.1 п.2 статті 284 КПК України. Відповідно до вказаної постанови, 05.12.20219 року, близько 17 год. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , керуючи автомобілем марки DAEWOO LANOS, р.н. НОМЕР_2 , рухаючись на 141 кілометрі автодороги Чернігів-Ніжин-Прилуки- Пирятин, в напрямку м.Ніжин, зіткнувся з причепом марки МАЗ 857100, р.н. НОМЕР_3 , який відчепився в процесі руху від автомобіля марки МАЗ 555102 р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , та знаходився на проїзній частині автодороги Чернігів - Ніжин - Прилуки - Пирятин. Під час даного ДТП пасажирка автомобіля DAEWOO LANOS, р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканка АДРЕСА_3 отримала тілесні ушкодження. По даному факту відомості були внесені до ЄРДР за №0001681 з початковою правовою кваліфікацією за ч.1 статті 286 КК України та в подальшому перекваліфіковані на ч.2 статті 286 КК України (а.с.16-17).

Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.12.2022 року, яка набрала законної сили 13.12.2022 року (описку у якій виправлено постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.02.2023 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працівник ТОВ "Дружба Нова", мешканець АДРЕСА_2 , визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, і щодо нього застосовано адміністративне стягнення. Відповідно до вказаної постанови, 05.12.2019 року, близько 17 год. 00 хв., на автодорозі Р-67,141 км, водій ОСОБА_3 , керуючи т.з. МАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , не стежив за дорожньою обстановкою та за правильністю розміщення кріплення вантажу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. ОСОБА_3 визнав свою вину та підтвердив вищевказані обставини (а.с.18-19,20).

Згідно висновку №162 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 25.07.2023 року: '' … 3. Вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу - автомобіля легкового "DAEWOO LANOS", реєстраційний № НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП 05.12.2019 року, прийнята рівною його ринковій вартості, з урахуванням строку експлуатації та технічного стану на дату ДТП - 05.12.2019 року, станом цін на дату оцінки - 05.07.2023 року, складає: 121 056 грн. 58 коп.' . Ринкова вартість вказаного автомобіля, з урахуванням його строку експлуатації та технічного стану на дату ДТП - 05.12.2019 року, без урахування пошкоджень, отриманих у ДТП 05.12.2019 року (вартість автомобіля до ДТП), станом на дату оцінки - 05.07.2023 року, складає: 121 056 грн. 58 коп. Ринкова вартість автомобіля "DAEWOO LANOS", з урахуванням пошкоджень, отриманих у ДТП 05.12.2019 року (вартість автомобіля після ДТП - вартість утилізації, станом на дату оцінки - 05.07.2023 року, складає: 25 146 грн. 12 коп. Різниця між ринковою вартістю даного автомобіля, з урахуванням його строку експлуатації та технічного стану на дату ДТП - 05.12.2019 року, без урахування пошкоджень, отриманих у ДТП 05.12.2019 року та його вартістю з урахуванням пошкоджень, отриманих у ДТП 05.12.2019 року - вартістю утилізації, станом на дату оцінки 05.07.2023 року, складає: 95 910 грн. 46 коп. (а.с.21-76).

Відповідно до виписки із карткового рахунку ОСОБА_1 , датованої 14.08.2023 року (а.с.78), 27.06.2023 року на рахунок позивача було здійснено безготівкове зарахування коштів від ПрАТ "Страхова компанія "Колоннейд Україна": " Страхове відшкодування ОСОБА_1 згідно акту № від 26.06.2023 р., д.р.н. НОМЕР_4 ". Сума зарахування склала 46 686 грн. 87 коп.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 з 01.02.2013 року по 22.12.2021 року працював водієм автотранспортних засобів у СТОВ "Дружба Нова" (а.с.104; 108-109).

Судом встановлено, що у день вчинення ДТП - 05.12.2019року, з 8-00 год. 05.12.2019 року по 8-00 год. 06.12.2019 року водій ОСОБА_3 виконував свої службові обов`язки на автомобілі МАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , із причіпом НОМЕР_3 , за маршрутом с.Линовиця - м.Ніжин (а.с. 105-107).

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, виходячи із правового аналізу статей: 82, 397, 1166, 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України, із врахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі №6-108цс13, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.08.2020 року у справі №905/1391/19, від 01.11.2021 року у справі №920/343/20, дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах зі СТОВ "Дружба Нова", 05.12.2019 року виконував свої трудові обов`язки, відповідно до постанови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.12.2022 року визнаний винним у вчиненні ДТП, внаслідок якого був пошкоджений автомобіль ОСОБА_1 , то обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на СТОВ "Дружба Нова", як власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 заявлено до неналежного відповідача, і тому у задоволенні даного позову необхідно відмовити. При цьому, суд першої інстанції вважав необґрунтованими твердження позивача про незаконність допуску до участі у справі ОСОБА_3 та його представника, оскільки позов заявлений до ОСОБА_3 . Як вказав суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.11.2023 року: ''… Зазначені у позовній заяві, постанові про закриття кримінального провадження від 26.10.2022, постанові Прилуцького міськрайонного суду від 01.12.2022 персональні дані ОСОБА_3 , а саме, дата його народження, адреса зареєстрованого місця проживання співпадають із паспортними даними ОСОБА_3 , і суд переконався, що це одна і та сама особа. Також, ОСОБА_3 не заперечує свою причетність до подій, описаних у вищевказаних процесуальних документах. Крім того, сам позивач просив залишити позов без розгляду, посилаючись на те, що мала місце описка у прізвищі відповідача у вищевказаних постановах." За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у постанові про закриття кримінального провадження від 26.10.2022 року та у постанові Прилуцького міськрайонного суду від 01.12.2022 року прізвище відповідача помилково вказано, як " ОСОБА_3 ", і вказані недоліки можуть бути усунуті шляхом виправлення описок у вказаних документах. Вирішуючи питання про стягнення із позивача судових витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу адвоката Семенка В.І., суд першої інстанції врахував, що стороною позивача не оспорювався заявлений відповідачем розмір витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, у розмірі 15 000 грн. При цьому, судом першої інстанції констатовано, що транспортні витрати та витрати на відрядження у сумі 2 000 грн. документально не підтверджені, у зв`язку з чим розмір даних судових витрат, понесених відповідачем, підлягає зменшенню на вказану суму. За даних обставин, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю, то відповідно до ч.1 статті 141 ЦПК України, понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 13 000 грн., судом першої інстанції було покладено на позивача.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.12.2023 року виправлено описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.11.2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, зазначивши правильний розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу "13 000 (тринадцять тисяч) гривень" замість помилково вказаного "12 000 (дванадцять тисяч) гривень".

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року та ухвала суду першої інстанції від 01.12.2023 року про виправлення описки у резолютивній частині рішення від 23.11.2023 року є незаконними, в силу невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції, у порушення статей: 13, 49, 51 ЦПК України, перевищив межі своїх повноважень, допустивши до участі у справі ОСОБА_3 , в якості відповідача та представника ОСОБА_3 в якості представника відповідача. Апелянт стверджує, що ним не заявлялись позовні вимоги до ОСОБА_3 , і також він не просив суд встановлювати юридичні факти, заяв чи клопотань про заміну відповідача чи залучення іншої особи в якості співвідповідача, позивачем також не подавалось. За доводами апелянта, у нього до ОСОБА_3 не було і немає ніяких вимог. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що у постанові про закриття кримінального провадження від 26.10.2022 року та у постанові Прилуцького міськрайонного суду від 01.12.2022 року прізвище відповідача помилково вказано, як " ОСОБА_5 ", і ці недоліки можуть бути усунуті шляхом виправлення описок у вказаних документах. За доводами апелянта, суд першої інстанції, із перевищенням наданих йому повноважень, вирішив питання про наявність або відсутність описок, помилок у рішенні суду, розглянутому іншим судом, та без аналізу документів у цих справах, що є порушенням приписів статті 269 ЦПК України. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції незаконно покладено на нього обов`язок відшкодування витрат на правову допомогу особі, до якої позивач не заявляв позовних вимог. Апелянт вважає, що виправлення у резолютивній частині суми такого відшкодування теж не можна вважати опискою, як про це зазначено в ухвалі суду першої інстанції від 01.12.2023 року.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч.2 статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно ч.1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Із аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".

Приписи статей: 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчать про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (у тому, числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України, стосовно майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України, стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту, відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто, на безпосереднього заподіювача.

Статті: 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки), та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Положення статті 1187 ЦК України встановлюють особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, зокрема, відповідно до частини другої, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Приписами статті 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до статті 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина перша статті 1172 ЦК України).

Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України).

У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Як вбачається із матеріалів справи, у вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути із відповідача на його користь: матеріальну шкоду в сумі 55 700 грн. 84 коп., 5 000 грн., в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, Також позивач ставив питання про стягнення з відповідача на його користь понесених судових витрат, в тому числі, і витрат на правничу (правову) допомогу.

Разом з тим, судом по справі встановлено, ОСОБА_3 з 01.02.2013 року по 22.12.2021 року працював водієм автотранспортних засобів у СТОВ "Дружба Нова" (а.с.104; 108-109). Також в ході судового розгляду даної справи встановлено, що у день вчинення ДТП - 05.12.2019року, з 8-00 год. 05.12.2019 року по 8-00 год. 06.12.2019 року водій ОСОБА_3 виконував свої службові обов`язки на автомобілі МАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , із причіпом НОМЕР_3 , за маршрутом с.Линовиця - м.Ніжин (а.с. 105-107).

У контексті наведеного вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року відносно того, що обов`язок по відшкодуванню завданої ОСОБА_1 внаслідок ДТП, яка сталася 05.12.2019 року, шкоди покладається на власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки СТОВ "Дружба Нова", з вини водія ОСОБА_3 якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія ОСОБА_3 .

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем, як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц, зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, виходячи із правового аналізу статей: 82, 397, 1166, 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України, із врахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі №6-108цс13, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.08.2020 року у справі №905/1391/19, від 01.11.2021 року у справі №920/343/20, дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах зі СТОВ "Дружба Нова", 05.12.2019 року виконував свої трудові обов`язки, відповідно до постанови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.12.2022 року визнаний винним у вчиненні ДТП, внаслідок якого був пошкоджений автомобіль ОСОБА_1 , то обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на СТОВ "Дружба Нова", як власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 заявлено до неналежного відповідача, і за даних обставин, у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 , необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року не спростовують, оскільки дані висновки суду першої інстанції узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

При цьому, суд першої інстанції вважав необґрунтованими твердження позивача про незаконність допуску до участі у справі ОСОБА_3 та його представника, оскільки позов заявлений до ОСОБА_3 . Як вказав суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.11.2023 року: ''… Зазначені у позовній заяві, постанові про закриття кримінального провадження від 26.10.2022, постанові Прилуцького міськрайонного суду від 01.12.2022 персональні дані ОСОБА_3 , а саме, дата його народження, адреса зареєстрованого місця проживання співпадають із паспортними даними ОСОБА_3 , і суд переконався, що це одна і та сама особа. Також, ОСОБА_3 не заперечує свою причетність до подій, описаних у вищевказаних процесуальних документах. Крім того, сам позивач просив залишити позов без розгляду, посилаючись на те, що мала місце описка у прізвищі відповідача у вищевказаних постановах." За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у постанові про закриття кримінального провадження від 26.10.2022 року та у постанові Прилуцького міськрайонного суду від 01.12.2022 року прізвище відповідача помилково вказано, як " ОСОБА_5 ".

Як вбачається із матеріалів справи, 15.11.2023 року позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про залишення його позову без розгляду, обґрунтовану тим, що 13.11.2023 року він отримав пакет документів та пояснення відповідача по суті позовних вимог, із яких позивач дізнався, що у документах, долучених до позову, наявна помилка у написанні прізвища відповідача, і для виправлення описок є необхідним значний час.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17.11.2023 року (а.с.119), було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення його позову без розгляду. При цьому, судом першої інстанції було роз`яснено позивачу право на відмову від позову (всіх або частини позовних вимог). Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції, із врахуванням п.5 ч.1 статті 257, ч.2 статті 279 ЦПК України, констатував, що ухвалою судді Борзнянського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, і призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 08.11.2023 року о 10-00 год., протокольною ухвалою суду від 08.11.2023 року за клопотанням сторони відповідача у судовому засіданні була оголошена перерва, заява позивача про залишення позову без розгляду надійшла 15.11.2023 року. За даних обставин, з огляду на те, що перше судове засідання у даній справі відбулося 08.11.2023 року, а заява про залишення позову без розгляду подана позивачем 15.11.2023 року, тобто, після початку розгляду справи по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду. При цьому, судом першої інстанції, із зазначенням п.1 ч.2 статті 49, п.4 ч.1 статті 255 ЦПК України, було роз`яснено позивачу його право відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність оголошення перерви у судовому засіданні, та надання позивачу можливості реалізації його права щодо відмови від позову.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 в ході розгляду даної справи наданим йому правом щодо відмови від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, не скористався.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно покладено на нього обов`язок відшкодування понесених відповідачем судових витрат за надання професійної правничої допомоги. Апелянт також зазначає, що виправлення у резолютивній частині рішення суми такого відшкодування теж не можна вважати опискою, як це зазначено в ухвалі суду першої інстанції від 01.12.2023 року.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно положень ч.1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції відповідачем було надано: ордер на представництво інтересів відповідача адвокатом Семенком В.І., серії СВ №1061854 від 07.11.2023 року (а.с.92); договір про надання правничої (правової) допомоги від 03.11.2023 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Семенком В.І., відповідно до умов якого за надання правової допомоги відповідно до даного договору клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі, відповідно до домовленості сторін та згідно Рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Чернігівської області №119 від 17.03.2023 року (далі - Рекомендації) (п.3.3); визначений сторонами розмір гонорару не може бути меншим за мінімальний розмір гонорару, встановлений відповідно до Рекомендацій (п.3.5 Договору); Рекомендації Ради адвокатів Чернігівської області щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару №119 від 17.03.2023 року; опис виконаних робіт та розрахунок гонорару адвоката від 08.11.2023 року, відповідно до якого об`єм виконаної роботи адвокатом та оплата за проведену роботу визначена таким чином: 1) правовий аналіз правовідносин, ознайомлення із нормативними документами, узгодження правової позиції, складення письмових пояснень, копіювання документів 4 години - 3 000 грн.; 2) участь у суді І інстанції - 10 000 грн., 3) транспортні витрати та витрати на відрядження - 2 000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордеру №1/11 від 03.11.2023 року про оплату відповідачем послуг за договором про надання правничої допомоги від 03.11.2023 року в сумі 15 000 грн.; докази направлення вказаних документів позивачу (а.с.100, 110-115).

Заперечень сторони позивача та доводів щодо неспівмірності витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, матеріали даної цивільної справи в собі не містять.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року, вирішуючи питання про стягнення із позивача витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу адвоката Семенка В.І., суд першої інстанції врахував, що стороною позивача не оспорювався вказаний відповідачем розмір витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. При цьому, судом констатовано, що транспортні витрати та витрати на відрядження у сумі 2 000 грн. документально не підтверджені, у зв`язку з чим розмір судових витрат, понесених відповідачем, підлягає зменшенню на вказану суму. За даних обставин, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю, то відповідно до ч.1 статті 141 ЦПК України, понесені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. судом було покладено на позивача, про що зазначив суд у мотивувальній частині рішення від 23.11.2023 року.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом незаконно покладено на позивача обов`язок по відшкодуванню судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу, вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки дані висновки суду узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта відносно того, що виправлення у резолютивній частині рішення суми відшкодування на правову допомогу не можна вважати опискою, як про це зазначено в ухвалі суду першої інстанції від 01.12.2023 року, з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 03.07.2024 року у справі № 947/8065/20, провадження № 61-2803св24, зазначив, що описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо.

Не є описками граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінкові форми слів, застосування русизмів і діалектизмів тощо.

Арифметична помилка - це неточність у розмірі присудженого, неправильність арифметичних розрахунків.

Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених в судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номера і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи, займаної посади тощо), або виправляє помилки, що мають технічний характер (тобто виникли при виготовленні тексту судового рішення). Отже, виправлення допущених у судовому рішенні описок, арифметичних чи технічних помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть ухваленого судом рішення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його прав осудності.

Суд вправі здійснити технічну заміну елементу, яка є очевидною й такою, що в подальшому може ускладнити виконання судового рішення.

Виправленню підлягають лише ті описки, що мають істотний характер. До таких належать: написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат і строків, зокрема, у резолютивній частині судового рішення, оскільки будь-яка описка має істотне значення і може ускладнити виконання рішення. Таким чином, описка трактується як явна неточність або незрозуміле формулювання.

У постанові Верховного Суду від 11.11.2020 року у справі № 300/765/15-ц, провадження №61-7654св20, вказано, що судове рішення повинно бути точним. Помилки у тексті судового рішення, зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який ухвалив рішення або ухвалу.

Як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року, вирішуючи питання про стягнення із позивача витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу адвоката Семенка В.І., суд першої інстанції, дослідивши надані стороною відповідача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, на підставі приписів ч.1 статті 141 ЦПК України, стягнув понесені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 13 000 грн., із позивача на користь відповідача.

При цьому, як вбачається із другого абзацу резолютивної частини оскаржуваного рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.11.2023 року, судом стягнуто із ОСОБА_1 на користь відповідача 12 000 грн., у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.12.2023 року, в порядку приписів статті 269 ЦПК України, судом було виправлено описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.11.2023 року у даній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , зазначивши правильний розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу "13 000 (тринадцять тисяч) гривень" замість помилково вказаного "12 000 (дванадцять тисяч) гривень".

Таким чином, оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції від 01.12.2023 року судом не було змінено змісту та суті рішення суду від 23.11.2023 року, а виправлено допущену описку, яка має технічний характер (тобто, виникла при виготовленні тексту рішення), що узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та вказаними вище нормами Закону.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.11.2023 року та оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 01.12.2023 року, висновки яких узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.11.2023 року та ухвалу Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.12.2023 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2023 року та ухвалу Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01 грудня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 03.09.2024 року.

Головуючий: Судді: