Справа № 359/3961/20
Провадження № 2/359/55/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

30 липня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

26 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яким просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , проте на даний час у домоволодінні постійно проживає лише дідусь позивача ОСОБА_3 . Відповідач зареєстрований у спірному будинку за згоди ОСОБА_4 (вітчима позивача), який на той час був власником майна, виключно з формальних причин, без мети реального проживання відповідача у будинку.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 з моменту реєстрації його місця проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 , тобто з 05 травня 2012 року і по даний час за вказаною адресою не проживає, витрат по утриманню будинку не несе, особистих речей в будинку немає, згоди на заняття з реєстрації місця проживання не надає, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12 червня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження з викликом і повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

Ухвалою суду від 22 липня 2020 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 16 березня 2021 року у справі зупинено провадження до набрання законної сили судового рішення у цивільній справі № 359/1730/21.

Ухвалою суду від 05 серпня 2022 року провадження у цивільний справі поновлено.

Ухвалою суду від 17 листопада 2022 року провадження у справі було повторно зупинено до набрання законної сили судового рішення у цивільній справі № 359/1730/21.

Ухвалою суді від 13 липня 2023 року провадження у справі поновлено.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони та їх представники до суду не з`явились.

Разом з тим, представник позивача адвокат Баховський М.М. подав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Спаський А.Ю. подав до суду заяву, якою розгляд справи просив провести у його відсутність та відмовити у задоволенні позову.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 повідомила суду, що позивач є її сусідкою, яка проживає в селі Гора з 2002 року. В спірному будинку ОСОБА_1 не проживала останнім часом та там проживав квартирант, якого пустила позивач. Будинок відповідача через город від будинку позивача, між будинками практично немає забору. В будинку проживала ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7 , відповідач там не проживав приблизно 15 років. ОСОБА_8 померла, ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_9 та вони почали проживати у спірному будинку вдвох. ОСОБА_10 там прописали, щоб він міг отримувати пенсію, оскільки його будинок юридично не був оформлений. Відповідач не проживав у спірному будинку, оскільки мав своє постійне житло. Людмила, дружина ОСОБА_11 казала, що ОСОБА_12 міг прийти до будинку, взяти будь яку річ, постійно виносив все з будинку без дозволу. Перешкод у доступі до будинку по АДРЕСА_1 відповідач не мав, постійно туди ходив, вказане сідок бачила особисто через вікно власного будинку. Чи є в у ОСОБА_10 власне житло свідку невідомо.

Допитана в якості свідка ОСОБА_13 повідомила суду, що вона сусідка сторін у справі з 1965 року, проживає через один будинок від них. Знає ОСОБА_8 та її сина ОСОБА_14 , ще з дитинства. З 2010 року ОСОБА_12 там не проживає. ОСОБА_15 була «времянка» де він і проживав з дружиною. Зараз він продав цю недобудову за вказівкою дружини. Його брат ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_9 , і з 2010 року весь час проживав у спірному будинку. ОСОБА_2 проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_16 в іншому будинку. Батьки побудували кожному сину по «времянці». Відповідачу ніхто не чинив перешкод у доступі до будинку по АДРЕСА_1 . Дружина ОСОБА_10 ОСОБА_17 зривала замки в будинку, бо хотіла його туди заселити.

Допитана в якості свідка ОСОБА_18 повідомив суд, що проживає в с. Гора з 1979 року. З батьками ОСОБА_2 товаришував і часто був у них в гостях. У подружжя ОСОБА_19 було два сини : ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Брати проживали з батьками разом. ОСОБА_20 помер і через кілька років і його дружина. Донька дружини - ОСОБА_1 вигнала ОСОБА_2 з батьківської хати. Він прожив по всяким закуткам та у «времянці». Останнім часом з дружиною ОСОБА_17 . Відповідач давно там не проживає, більше 3-4 років. В нього іншого житла немає, прописаний саме в батьківській хаті. Жив у «времянці», сараї та його приймали люди. Останній раз свідок заходив у гості до будинку по АДРЕСА_1 приблизно 2018-2020 роках. Про повідомлені обставини свідок обізнаний знає зі слів ОСОБА_2 , проте свідком наведеного особисто не був.

Допитана в якості свідка ОСОБА_22 повідомила суду, що знає відповідача з дитинства, він завжди прожив з батьками. Коли мама ОСОБА_8 хворіла, він доглядав її. Після смерті батьків і далі проживав в цьому будинку. ОСОБА_23 одружився і ОСОБА_2 почав заважати їм, тому його виселили у сарай. ОСОБА_20 переписав будинок на дружину, після її смерті донька ОСОБА_1 почала оформляти цей будинок на себе. В будинку свідок особисто жодного разу не була. Про те, що відповідач жив після одруження брата ОСОБА_20 в сараї, свідок знає зі слів відповідача. ОСОБА_24 була дружиною померлого ОСОБА_25 , її донька ОСОБА_1 .. ОСОБА_12 одружений та проживає з дружиною в іншому місці. Після рішення суду про усунення перешкод у користуванні майном, ОСОБА_2 разом з дружиною почав проживати по АДРЕСА_1 . Наведене відомо свідку зі слів самого відповідача. ОСОБА_22 не була свідком чинення перешкод ОСОБА_2 у вселенні чи входженні до спірного будинку. Відповідач близно 8 років жив окремо з дружиною. Весь час, з моменту одруження брата ОСОБА_20 , відповідач прожив у сараї поруч з будинком.

Суд, дослідивши подані сторонами заяви, оцінивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи покази свідків, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується копією Договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 червня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 473 та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88960467 сформованого 07 червня 2017 року (а.с. 6-7).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в даному будинку, що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9-13), копією довідки про реєстрацію місця проживання особи за № 1668.08 виданої 18 серпня 2020 року виконавчим комітетом Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 49).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок, усунення перешкод у користуванні цим об`єктом нерухомого майна та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Суд вирішив вселити ОСОБА_2 в житловий будинок по АДРЕСА_1 та зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 цим об`єктом нерухомого майна та зобов`язав передати йому ключі від вхідних дверей до вказаного житлового будинку (а.с. 134-136). Рішення суду набрало законної сили.

Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України свідчить про те, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення ст. 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України).

Відповідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може, серед інших факторів, братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодав-ства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягнути (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократи-ному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припи-нене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим, у спірних правовідносинах права власника житла захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі за № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19) вказано, що «при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили причини непроживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1, зокрема те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, не встановили, чи збалансовує рішення, ухвалене судом першої інстанції, інтереси ОСОБА_1 як власника квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , яка також зареєстрована у цій квартирі, проживала у ній більше 20 років та не має іншого житла».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі за № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно ст. 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту вибуття відповідача на інше постійне місце проживання, що є обов`язком саме позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі за № 581/489/20 (провадження № 61-2345св21) вказано, що «право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням. Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі за № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунту-ватися на припущеннях (ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Згідно п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, п. 3 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 втратив право користування спірним житлом як член сім`ї власника житла, зареєстрований в даному будинку з формальних причин, тривалий час не проживає в будинку, дає підстави стверджувати про наявність обґрунтованих підстав визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак судом, на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідача ОСОБА_2 вселено до спірного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі зверненням ОСОБА_2 до суду за захистом порушеного ОСОБА_1 права на його користування і проживання у даному домоволодінні; відповідач з 05 травня 2012 року та на даний час зареєстрований в даному будинку; будь-якого іншого житла як на праві власності, так і на праві користування у нього немає; ОСОБА_2 не втратив до цього житла інтересу, натомість ОСОБА_1 , як власниця спірного домоволодіння, чинить відповідачу перешкоди у користуванні будинком, що підтверджено судовим рішенням.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користу-вання житловим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові - покладається на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10-13, 76-82, 133, 141, 223, 258-259, 263-265, 353-354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провад-ження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 липня 2024 року.

Суддя Л.В. Яковлєва