Справа № 761/7396/24
Провадження № 2/761/5870/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання поруки частково припиненою,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2024 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку», третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання поруки частково припиненою, у якому просить визнати припиненою поруку за договором поруки № 212420 від 20.06.2008 р., укладеним між нею та АКІБ «УкрСиббанк» у частині зобов`язань зі сплати щомісячних платежів, наведених у графіку погашення кредиту та графіку сукупної вартості кредиту у період з червня 2008 року по жовтень 2013 року та з травня 2014 року по червень 2015 року включно.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.06.2008 р. між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки, згідно з умовами якого вона поручається перед АКІБ «УкрСиббанк» за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 0 від 20.06.2008 р. Посилаючись на те, що обов`язок поручителя щодо виконання строкових/щомісячних зобов`язань боржника за кредитним договором поширюється лише на щомісячні платежі у період з листопада 2013 року по квітень 2014 року, оскільки інші щомісячні платежі знаходяться поза межами шестимісячного періоду з часу пред`явлення кредитором вимоги до поручителя, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 04.03.2024 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених в поданих ним заявах по суті справи.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що її представник у ній просив суд розглянути справу за його відсутності.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 20.06.2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладеного договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 23603,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15 % річних, строком з 20.06.2008 р. по 19.06.2015 р.

Згідно з Розділом 2 кредитного договору, у забезпечення виконання усіх кредитних зобов`язань в повному обсязі Позичальника за договором надається порука ОСОБА_1 , згідно з договором поруки № 212420 від 20.06.2008 р.

Відповідно до п.1.3 договору поруки, Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором включаючи повернення основної суми боргу (в. т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

Згідно з п.3.1 договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань Боржника за Основним договором.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 08.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», відбулось відступлення права вимоги за зазначеним кредитним договором від ПАТ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк».

З матеріалів справи вбачається, що позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду.

23.10.2014 р. рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у цивільній справі № 501/2364/14-ц задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 0 від 20.06.2008 р. у сумі 524844,13 грн та судового збору у сумі 3654,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили, на підставі якого стягувачу видані виконавчі листи.

Оскільки зазначені обставини встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили, тому в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не потребують доказування.

Судом встановлено, що 11.05.2019 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку», за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-03-26-000011-b від 17.04.2019 р., був укладений договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019 р. відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення банком прав вимоги за кредитним договором № 0 від 20.06.2008 р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 та договором поруки від № 212420 від 20.06.2008 р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.12.2019 р. заяву ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» задоволено та замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні - ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку», з примусового виконання виконавчих листі, виданих на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23.10.2014 р. у цивільній справі № 501/2364/14-ц.

Отже, ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» стало правонаступником ПАТ «Дельта Банк» щодо вимог до позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором 0 від 20.06.2008 р., а також до поручителя ОСОБА_1 за договором поруки № 212420 від 20.06.2008 р.

Договори, за якими відбулось відступлення прав вимоги, в судовому порядку недійсними не визнавались та є чинними, жодних доказів на спростування цього під час розгляду справи сторонами не надавалось.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на положення ч.4 ст. 559 ЦК України, вважає, що обов`язок поручителя щодо виконання строкових/щомісячних зобов`язань боржника за кредитним договором поширюється лише на щомісячні платежі у період з листопада 2013 року по квітень 2014 року, оскільки інші щомісячні платежі знаходяться поза межами шестимісячного періоду з часу пред`явлення кредитором вимоги до поручителя, а саме 16.04.2014 р.

Крім того, на думку позивача вимога про виконання поручителем обов`язків зі сплати щомісячних платежів, які підлягали сплаті з травня 2014 року по день закінчення дії кредитного договору (19.06.2015 р.), станом на дату звернення з позовом не була заявлена банком, що також свідчить про припинення поруки за цими зобов`язаннями.

Так, відповідно до ч.ч.1-3 ст. 559 ЦК України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука також припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Судом встановлено, а також не заперечувалось сторонами, що заборгованість за кредитним договором, встановлена рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 23.10.2014 р. у цивільній справі № 501/2364/14-ц, на даний час не погашена.

Водночас жодних додаткових угод (договорів), які б збільшували відповідальність позивача, як поручителя, за договором поруки, між банком, а у подальшому з його правонаступниками, та ОСОБА_2 не укладались.

Ані банки, ані відповідач не відмовлялись приймати належне виконання зобов`язань за кредитним договором, при цьому з боку боржників не вживалось жодних дій для погашення боргу. Крім того, основним боржником за кредитним договором була та залишається ОСОБА_2 , заміна боржника у цьому кредитному зобов`язанні не відбувалась.

Отже, судом не встановлено підстав, за наявності яких згідно з ч.ч.1- 3 ст. 559 ЦК України порука може вважатися припиненою.

За частиною 4 статті 559 ЦК України (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п.3.1 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором.

Тобто, оскільки договір поруки не містить строку дії поруки, тому порука за договором поруки припинилася б, якби банк, як кредитор, протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до позивача, як до поручителя.

Так, Верховний Суд України у постанові від 17.09.2014 р. у справі № 6-53цс14 прийшов до правового висновку, за яким регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина 4 статті 559 ЦК України передбачала три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини 4 статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини 4 статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини 4 статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині 4 статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини 4 статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості до боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини 4 статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною 2 статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом, з врахуванням вказаного правового висновку, встановлено, що звернення кредитора до суду з позовом до поручителя протягом строку дії поруки слугує умовою дії поруки після закінчення визначеного договором та/або законом строку.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 р. у справі № 2-1169/11 викладено висновок, відповідно до якого умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини 4 статті 559 цього кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

При цьому Верховний Суд у постанові від 01.11.2018 р. в справі № 751/5103/16 зазначив, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У постанові від 15.04.2020 р. в справі № 465/1346/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що відмовляючи у задоволенні позову поручителя про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що 03.02.2015 р. кредитор направив на адресу позичальника та поручителя вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості за кредитом у строк не пізніше тридцяти днів від дати отримання цієї вимоги, яку останній отримав 10.02.2015 р. Таким чином, строк виконання зобов`язань за кредитним договором на підставі положень частини 2 статті 1050 ПК України був змінений кредитором на 10.03.2015 р. При цьому кредитор звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості у березні 2015 року, тобто протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що порука позивача за виконання позичальником кредитних зобов`язань не є припиненою на підставі положень частини 4 статті 559 ЦК України, а тому вимоги останнього про припинення договору поруки є безпідставними.

Як зазначає позивач у поданому позові, у 2014 році банк звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 23.10.2014 р. у цивільній справі № 501/2364/14-ц задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 0 від 20.06.2008 р. у сумі 524844,13 грн та судового збору у сумі 3654,00 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 06.12.2014 р.

Отже, банк виконав вимоги частини 4 статті 559 ЦК України щодо звернення з позовом до поручителя в межах строку дії поруки, у зв`язку з чим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області стягнуто солідарно заборгованість як з позичальника, так і з поручителя, яким є позивач.

Позивач стверджує, що про існування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23.10.2014 р у цивільній справі № 501/2364/14-ц їй стало відомо тільки 24.01.2024 р., після ознайомлення її представника з матеріалами справи.

Однак у рамках виконавчого провадження № 57389203, де позивач є боржником, з неї були стягнуті грошові кошти у сумі 249,93 грн. та 12.10.2021 р. на виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23.10.2014 р. у цивільній справі № 501/2364/14-ц були перераховані стягувачу ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку».

Отже, про існування судового рішення про стягнення заборгованості з неї, як поручителя за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 , позивачу було відомо під час стягнення з неї грошових коштів в рамках виконавчого провадження, при цьому у подальшому рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23.10.2014 р у цивільній справі № 501/2364/14-ц позивач не оскаржувала.

Враховуючи наявність судового рішення, яким стягнуто заборгованість, захищати свої права та доводити виконання зобов`язань позивач мала у межах цивільної справи № 501/2364/14-ц, а не звертатись для цього з окремим позовом.

Так, позивач звернулась до суду з даним позовом через дев`ять років після ухвалення рішення суду про стягнення кредитної заборгованості та через п`ять років після відкриття виконавчого провадження щодо неї.

Ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися судом, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Необхідною умовою задоволення позову є наявність спору. Зокрема, у справі про визнання поруки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 р. у справі № 522/1528/15-ц дійшла таких висновків.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Таким чином, з моменту ухвалення рішення суду про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує солідарний обов`язок зі сплати на користь кредитора визнаної судом заборгованості без обмеження будь-яким строком, в тому числі строком поруки за частиною 4 статті 559 ЦК України.

В силу частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову та визнання поруки припиненою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання поруки частково припиненою.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: