Справа № 169/808/23 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О. В.
Провадження № 22-ц/802/601/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 03 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що з 07 лютого 2011 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року було розірвано. В період шлюбу за спільні кошти 22 серпня 2019 року вони придбали автомобіль марки DODGE CALIBER 2.0 CRD, 2006 року випуску, вартістю 283 040 грн, який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Крім того, позивач вказувала, що після розірвання шлюбу та без її згоди, на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2022 року, даний автомобіль відповідач ОСОБА_2 відчужив громадянці ОСОБА_3 і дана обставина підтверджується рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 квітня 2023 року в цивільній справі про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили.

Також позивач зазначала, що оскільки відповідач відмовився добровільно компенсувати їй частку вартості відчуженого автомобіля, що був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то цими діями останній завдав їй майнову шкоду на суму 141 520 грн.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на вимоги статті 1166 ЦК України, позивач просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь завдану їй майнову шкоду в розмірі 141 520 грн та відшкодувати понесені нею судові витрати у справі.

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 03 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 141 520 грн за завдану майнову шкоду та вирішено питання розподілу судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , вважаючи рішення незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, невірно визначив характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, а саме, задовольняючи позов про відшкодування шкоди, послався на норми матеріального права, які регулюють поділ майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права, просив залишити його без змін, а подану відповідачем апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди та стягуючи з відповідача на користь останньої завдану майнову шкоду - вартість частки спірного автомобіля, зіславшись на норми Сімейного кодексу України, вважав позов підставним та обґрунтованим.

Однак погодитись із зазначеними висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 07 лютого 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Турійського районного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року (а. с. 6-11).

Сторонами під час шлюбу було придбано автомобіль марки «DODGE», моделі «CALIBRE», 2006 року випуску, право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (а. с. 13-14).

Згідно приєднаної до матеріалів справи копії висновку оцінювача ФОП ОСОБА_5 середньо-ринкова вартість вищевказаного транспортного засобу, станом на 09 лютого 2023 року, становить 283 040 грн (а. с. 16).

Як вбачається з копії акта огляду реалізованого транспортного засобу № 8003/22/00386 від 09 лютого 2022 року спірний автомобіль, власником якого вказаний відповідач ОСОБА_2 із зазначенням його паспортних даних та реєстраційного номера облікової картки платника податків, було відчужено громадянці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 005858-3 від 09 лютого 2022 року (а. с. 15).

Також рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 квітня 2023 року, яке набрало законної сили, встановлено, що зазначений вище автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя сторін спору та був відчужений третій особі після розірвання шлюбу між ними (а. с. 6-7).

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірний автомобіль придбаний сторонами в період зареєстрованого між ними шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Відтак, позивач була співвласником вказаного майна, оскільки таке перебувало у спільній сумісній власності колишнього на даний час подружжя.

З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, місцевий суд дійшов правильного висновку про належність спірного транспортного засобу до спільної сумісної власності подружжя.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 947/26932/20 (провадження № 61-10758св23).

Однією із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України, яка дає визначення диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини першої якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 19 серпня 2020 у справі № 287/587/16-ц.

З урахуванням наведеного, якщо позивач в позовній заяві зазначив вимоги, які не забезпечать правомірний та ефективний спосіб захисту його права, то враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд зобов`язаний відмовити у задоволенні цих вимог з підстав обрання неналежного способу захисту.

Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджувався Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 359/278/18; від 16 червня 2020 року у справі № 372/772/16; від 11 листопада 2020 року у справі № 359/3162/16-ц; від 21 липня 2021 у справі № 707/816/19 та інших.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь завдану їй діями останнього майнову шкоду в розмірі частки вартості спірного автомобіля в сумі 141 520 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач бажає одержати грошову компенсацію за належну їй частку у майні, яке є їх з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя, проте правовою підставою заявлених позовних вимог вказано статтю 1166 ЦК України «Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду», якою не регулюються спірні правовідносини.

Наведене, на думку колегії суддів, дає підстави вважати, що задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував того, що нею було обрано неналежний спосіб захисту свого права на рухоме майно, яке є їх спільною з відповідачем сумісною власністю.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на нормах матеріального права і захищаючи своє право власності на майно позивач обрала неналежний спосіб захисту, то її позов не підлягає до задоволення.

При цьому, позивач ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації вартості частини спірного автомобіля.

Апеляційний суд не робить висновки щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог, заявлених у даній справі, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду з новим позовом, а саме у належний спосіб захисту порушеного права.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд висловив у постанові від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17.

Відповідно до п. 4 ч. 1, п. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 2122 грн 80 коп. судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 03 квітня 2024 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2122 (двох тисяч ста двадцяти двох) грн 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді