Справа № 346/2150/24
Провадження № 22-ц/4808/1022/24
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю представника акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Войцеховської Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої смертю, за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Войцеховської Наталії Ярославівни на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Васильковським В.В. 23 травня 2024 року в м. Коломия Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 звернувся з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої смертю.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 вантажний потяг №3101 сполученням «Чернівці-Хриплин» під керуванням машиніста ОСОБА_2 здійснив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер у лікарні.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження та висновку судово-медичної експертизи №81, між наїздом та смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Померлий ОСОБА_3 являється батьком позивачки ОСОБА_1 Смертю батька їй завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона назавжди позбавлена можливості як отримувати від нього підтримку та допомогу, так і надавати підтримку та допомогу йому; вона не зможе отримати від батька пораду, розділити святкування радісних подій в житті або розраховувати на підтримку в негативних подіях. Її сталий життєвий устрій непоправно змінено з незалежних від неї обставин. Вона втратила можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком, який є важливим для будь-якої людини, незалежно від віку. Вона відчуває біль, страждання та гостре відчуття несправедливості, оскільки батько загинув неприродною смертю внаслідок трагічної випадковості і жодних передумов до його втрати не було. Додаткових страждань додає той факт, що батько загинув насильницькою смертю.

Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, то такий не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою.

Щодо характеру та обсягу страждань - емоції, пов`язані зі смертю, є особливими емоціями, які не можливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть батька є різкою психотравматичною подією, страждання позивачки, пов`язані зі смертю батька, є не одномоментними, а триваючими, тому що її втрата є непоправною подією в житті.

Позивачка оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 150 000 гривень та просила стягнути зазначену суму на її користь з акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.1-4).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100 000,00 гривень моральної шкоди. В задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн (а.с.49-55).

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник акціонерного товариства «Українська залізниця» подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом не враховано доводи відповідача про те, що позивачем не подано до матеріалів справи жодних доказів про те, хто є власником джерела підвищеної небезпеки, на якій правовій підставі таке джерело використовується, що було підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Крім того, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд не врахував конкретних обставин даної справи, відсутності в діях Залізниці ознак протиправності та відсутності вини відповідача у нещасному випадку.

Апелянт вважає, що визначена судом сума моральної шкоди не відповідає принципу розумності та справедливості, оскільки позивачем не в повній мірі надано докази для відшкодування такої шкоди, не надано жодних доказів сильного емоційного стресу та погіршення психологічного стану через отримані травми, як стверджує позивач.

Зазначає, що із постанови про закриття кримінального провадження від 17.07.2023 року вбачається, що транспортна подія сталася внаслідок дій ОСОБА_3 , який лежав на колії, в порушення вимог п.2.5 другого розділу встановлених правил безпеки громадян на залізничному транспорті. Не реагуючи на звукові сигнали, подані машиністом локомотива, опинився на такій відстані від потягу, яка була недостатньою для його зупинки, унаслідок чого відбувся наїзд. Крім цього, ОСОБА_3 порушив пункти 2.2, 2.3 та 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджені наказом Міністерства транспорту України №54 від 19.02.1998 року. Також встановлено, що згідно розшифрування швидкості руху поїзда №3101, розрахунковий гальмівний шлях при швидкості 34 км/год мав би складати 130 метрів, а фактично гальмівний шлях склав 90 метрів. Встановлено, що вини у випадку застосування екстреного гальмування локомотивної бригади не вбачається, оскільки машиніст потяга діяв згідно вимог пунктів 16.38 та 16.39 Правил технічної експлуатації на залізницях України.

Наголошує, що задовольняючи частково позов про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000,00 гривень на користь позивача, суд визначив розмір відшкодування, не врахувавши характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань, а також не врахував принцип розумності та справедливості. При наявності письмових заперечень відповідача зокрема, в частині необґрунтованості позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, в мотивувальній частині рішення суд не зазначив доказів, які в повній мірі доводять та підтверджують встановлені судом обставини заподіяння моральної шкоди.

З цих підстав просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» судові витрати (а.с.60-65).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що, відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилася позивач ОСОБА_1 , про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Таргонія В.М. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Войцеховської Н.Я., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Коломийського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області про закриття кримінального провадження від 17.05.2023 року, ІНФОРМАЦІЯ_4 до Коломийського РВП надійшло повідомлення від чергового залізничної станції про те, що поїзд здійснив наїзд на чоловіка. Виїздом слідчо-оперативної групи на місце події було встановлено, що 09.05.2023 року приблизно о 02.17 год вантажний поїзд №3101 сполученням «Чернівці-Хриплин», під керуванням машиніста ОСОБА_2 , рухаючись у напрямку з м. Коломия до м. Івано-Франківськ, здійснив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який уперся руками на залізничне полотно.

Від отриманих травм ОСОБА_3 помер у лікувальному закладі. Під час наближення до лежачої особи машиніст ОСОБА_4 , виявивши особу на колії, подав звуковий сигнал та застосував екстрене гальмування. Однак відстань, що була в цей час між потягом та особою, яка не реагувала на подачу звукових сигналів, була недостатньою для зупинки потягу, унаслідок чого відбувся наїзд. Викладене підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема, протоколом огляду місця події від 09.05.2023, схемою та фототаблицею до нього, де зафіксовано слідову інформацію, що утворилась внаслідок наїзду на місці події.

Згідно довідки розшифрування швидкостемірної стрічки, протоколу розгляду події у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Чернівці» та з пояснень машиніста встановлено, що згідно розшифрування швидкості руху поїзда №3101 розрахунковий гальмівний шлях при швидкості 34км/год мав би скласти 130 м, фактичний гальмівний шлях склав 90 м.

Згідно відповіді встановлено, що вини у випадку застосування екстреного гальмування локомотивної бригади не вбачається, оскільки машиніст поїзда діяв згідно вимог п.п. 10,30, 16.39 ПТЕ (Правил технічної експлуатації на залізницях України).

Таким чином, розслідуванням кримінального провадження встановлено, що транспортна подія сталася унаслідок дій ОСОБА_3 , який лежав на коліях, в порушення вимог п 2.5. другого розділу встановлених правил безпеки громадян на залізничному транспорті. Не реагуючи на звукові сигнали подані машиністом локомотива, опинився на такій відстані від потягу, яка була не достатньою для його зупинки, унаслідок чого відбувся наїзд. При цьому ОСОБА_3 порушив вимоги Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України 19.02.1998 №54, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 24.03.1998 за № 193/2633, Розділ 2 Правила безпеки для пішоходів: п. 2.2. Перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини, тощо); п. 2.3. згідно із яким, при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини, тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його...; Пішоходам забороняється: п. 2.5. Ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п?яти метрів. На підставі вищевикладеного, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000447 від 09.05.2023 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні машиніста ОСОБА_8 , складу кримінального правопорушення (а.с. 5-6).

Відповідно до висновку експерта № 81 від 09.06.2023 року, при судово-медичній експертизі потерпілого ОСОБА_3 виявлено тілесні ушкодження: закрита травма грудної клітки та її органів з крововиливами в м`язи спини, грудної клітки, міжреберні м`язи, множинними двобічними переломами ребер, обох ключиць, розривами пристінкової плеври, правої легені, крововиливами в корені та паренхіму обох легень, що супроводжувалось кровотечею в праву плевральну порожнину; подвійний перелом тіла нижньої щелепи; забійна рана правої щоки; синці нижньої повіки правого ока, та лівого передпліччя; садна лівого передпліччя та правої попереково-крижової ділянки, крововиливи в м`язи правої сідниці. Зазначені тілесні ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів незадовго до поступлення на лікування в Коломийську ЦРЛ. Всі зазначені тілесні ушкодження, в сукупності, супроводжувались травматичним шоком тяжкого ступеня, тому, згідно пункту 2.1.3.0 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, вони мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень При судово-токсикологічній експертизі крові від трупа не виявлено: метилового, етилового, пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів, що свідчить про те, що на момент настання смерті гр-н ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння не перебував. (Висновок експерта № 664 від 02.06.2023р. -05.06.2023 року). Смерть гр-на ОСОБА_3 настала від травматичного шоку. Зазначений стан розвився в результаті травми численних ділянок тіла (політравми): закритої травми грудної клітки з множинними переломами ребер, ключиць та органів грудної порожнини; подвійного перелому нижньої щелепи; ізольованих ушкоджень м`яких тканин, зазначених в пункті 1 даних підсумків. Згідно записів в медичній карті № 3735 КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР, смерть гр-на ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 07 год 40 хв. (а.с. 7-12).

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 10.05.2023 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідний актовий запис № 571 (а.с. 13).

Відповідно до довідки про причину смерті (до форми № 106/0 № 81) від 10.05.2023 року, причиною смерті ОСОБА_3 є закрита травма грудної клітки (а.с. 14).

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 15.05.1982 року, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 15).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст. 23, 1167, 1187 ЦК України встановивши, що АТ «Українська залізниця», як власник джерела підвищеної небезпеки, несе цивільно-правову відповідальність. При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого, відхиливши посилання відповідача на порушення ОСОБА_3 вимоги Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, оскільки вказане не впливає на підстави відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки, а також те, що позивачем доведено завдання їй моральної шкоди смертю батька, дійшов висновку про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, визначивши її розмір у сумі 100 000 грн, враховуючи фактичні обставини справи, характер, глибину, тривалість душевних страждань позивача та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом.

Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством України. Безпека руху поїздів - це комплекс організаційних і технічних заходів, спрямованих на забезпечення безаварійної роботи та утримання в постійній справності залізничних споруд, колій, рухомого складу, обладнання, механізмів і пристроїв (частини перша-друга статті 11 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Пунктом 100 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457, передбачено, що залізниці повинні забезпечувати потреби населення у пасажирських перевезеннях, безпеку користування залізничним транспортом, необхідні зручності, якісне обслуговування пасажирів на вокзалах і в поїздах, своєчасне перевезення і збереження багажу і вантажобагажу.

У той же час Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, заборонено підходити ближче ніж на 0,5 метра до краю платформи після оголошення про подачу або прибуття поїзда до його повної зупинки; сидіти на краю посадкової платформи, перону; знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння (пункти, 2.16, 2.19, 2.20).

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду.

Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята).

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 дійшла висновку, що виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (див. висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Сторонами не оспорювалося, що рухомий потяг (залізничний рухомий склад) створює підвищену небезпеку для осіб, які перебувають поблизу.

Спростовуючи доводи апелянта щодо відсутності в діях залізниці ознак протиправності та відсутності вини відповідача у нещасному випадку, колегія суддів виходить з наступного.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні особи, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому, апелянт, зазначаючи, що судом не встановлено, що рухомий потяг належав відповідачу, не подає доказів про те, що локомотив та потяг не перебували на балансі юридичної особи - відповідача.

У судовому засіданні представник апелянта не заперечувала, що рухомий потяг належить відповідачу, зауваживши, що сам позивач мав подати такі докази, але не долучив до справи.

Суд встановивши, що причиною загибелі ОСОБА_3 є потрапляння під потяг внаслідок необережного поводження на залізниці, вірно зробив висновок, що ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.

Матеріали справи не містять, а судом не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого.

Суд погоджується з висновками про те, що дочці загиблого ОСОБА_3 . ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть батька, порушенням укладу її життя. Факт загибелі ОСОБА_3 є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачки, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З урахуванням необережного поводження на залізниці самим потерпілим, суд визначив позивачці розмір моральної шкоди у сумі 100 000 грн.

Суд вважає, що зазначений розмір моральної шкоди відповідає глибині та тривалості моральних страждань позивачки та є обґрунтованим, оскільки судом у повній мірі враховано принципи розумності, виваженості та справедливості при визначенні такого розміру моральної шкоди.

Згідно з частинами третьою-четвертою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Разом з тим, у справі, яка переглядається, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог щодо відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн, оскільки врахував фактичні обставини конкретної справи, а саме факт необережності потерпілого, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши, що причиною загибелі ОСОБА_3 стали травми, завдані внаслідок зіткнення з потягом, які були спричинені джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку зі здійсненням експлуатації останнього (за недоведеності умислу потерпілого або існування обставин непереборної сили), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої дочці загиблого - позивачці ОСОБА_1 .

При визначенні розміру моральної шкоди судом правильно застосовані норми вказані вище матеріального права та обґрунтовано визначено розмір відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності підстав для відшкодування завданої позивачці моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть батька, порушення укладу її життя. Факт загибелі ОСОБА_3 є безумовним свідченням спричинення позивачці глибоких моральних страждань.

З урахуванням відсутності доказів порушення працівниками залізниці правил безпеки руху або експлуатації транспорту, глибини та тривалості моральних страждань позивачки, а також принципів розумності, пропорційності та справедливості, суд дійшов загалом обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, оскаржуване судове рішення у межах доводів апеляційної скарги ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю перевстановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно та переоцінкою доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Войцеховської Наталії Ярославівни залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.