Справа № 750/7675/24
Провадження № 2/750/1625/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

суддіСупруна О.П.,
секретарПрохоренко А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 750/7675/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в :

30.05.2024 позивач через адвоката Переверзєва О.О. звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів, а саме: три відсотки річних в розмірі 55 779,80 грн та інфляційні втрати в розмірі 212 442,78 грн, завдані внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова у справі № 751/8102/16-ц з відповідача на його користь стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 185 273,51 грн та моральну шкоду у сумі 120 000,00 грн. Зазначає, що виконання зобов`язання щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом було прострочено, а тому на ці кошти нараховуються інфляційні втрати та три проценти річних з моменту їх перерахування відповідачу. У зв`язку з цим загальна сума інфляційних втрат становить 212 442,78 грн, а трьох відсотків річних - 55 779,80 грн.

Ухвалою судді від 12.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 31.07.2024.

Позивач та його представник у судове засідання 02.01.2024 не з`явилися, представник позивача через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, у письмовій заяві просив справу розглядати без його участі, позов визнав.

Згідно вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.09.2016 у справі № 751/8102/16-ц, яке набрало законної сили 08.10.2016, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 185 273,51 грн та моральну шкоду у сумі 120 000,00 грн (а.с. 11-12).

Із мотивувальної частини вищевказаного рішення суду вбачається, що вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10.02.2014, який набув законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 128 КК України та призначено покарання у вигляді

1 року 6 місяців обмеження волі. У результаті спричинення тяжких тілесних ушкоджень були завдані матеріальні збитки, пов`язані з витратами на лікування в розмірі 185 273,15 грн, а також була спричинена моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, викликаних неправомірними діями відповідача, настання негативних змін у житті.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач зазначає, що на виконання рішення суду від 27.09.2016 Новозаводським районним судом м. Чернігова 13.10.2016 видано виконавчий лист № 751/8102/16-ц, який пред`явлено позивачем до Центрального ВДВС у м. Чернігові для виконання, де 18.11.2016 було відкрито відповідне виконавче провадження № 52945393 (а.с. 15).

24.10.2018 державним виконавцем Центрального ВДВС у м. Чернігові винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», кошти на рахунок позивача не перераховувались (а.с. 14).

17.05.2019 внаслідок повторного звернення позивача до Центрального ВДВС у м. Чернігові відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

Із відповіді Центрального ВДВС у м. Чернігові від 14.05.2024 № 49720 убачається, що 31.10.2019 до Відділу надійшла заява стягувача, в якій зазначено, що боржником сплачено напряму стягувачеві кошти у сумі 7 311,97 грн. Із моменту відкриття виконавчого провадження з депозитного рахунку Відділу державним виконавцем перераховано на рахунок стягувача 106 998,68 грн. Станом на 14.05.2024 залишок нестягнутих коштів з боржника на користь стягувача по виконавчому документу № 751/8102/16-ц 2/751/1211/16, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова 13.10.2016, складає 190 962,86 грн (а.с. 14).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц (провадження

№14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18.03.2020 у справі

№ 902/417/18 (провадження №12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі

№ 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

Вказаний правовий висновок викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Під час розгляду цивільної справи № 751/8102/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, судом було встановлено, що внаслідок заподіяння відповідачем тілесних ушкоджень позивачу було заподіяно матеріальну та моральну шкоду.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.09.2016 у справі

№ 751/8102/16-ц, яким визначено розмір матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , набрало законної сили 08.10.2016. Таким чином, саме з 09.10.2023 у відповідача виник обов`язок відшкодуванню вказаної матеріальної та моральної шкоди.

Як убачається з відповіді Центрального ВДВС у м. Чернігові від 14.05.2024

№ 49720, на виконання рішення суду, державним виконавцем на рахунок стягувача перераховано 106 998,68 грн, а саме: 17.01.2020 - 824,10 грн, 10.02.2020 - 441,74 грн, 10.03.2020 - 293,98 грн, 08.04.2020 - 386,30 грн, 06.07.2020 - 976 грн, 16.03.2021 - 1 358,63 грн, 09.04.2021 - 1 308,60 грн, 13.05.2021 - 1 402,47 грн, 09.06.2021 -

1 827,10 грн, 09.07.2021 - 1 600 грн, 09.08.2021 - 900 грн, 07.07.2022 - 1 827,10 грн, 31.07.2022 - 2 727 грн, 21.08.2023 - 2 969,59 грн, 31.10.2023 - 6 239,70 грн, 14.11.2023 - 3 681,89 грн, 05.12.2023 - 14 075,87 грн, 20.12.2023 - 3 737,56 грн, 26.12.2023 - 14 545,00 грн, 27.12.2023 - 2 411,20 грн, 19.01.2024 - 1 324,36 грн, 30.01.2024 - 18 180,00 грн, 20.02.2024 - 3 736,56 грн, 27.02.2024 - 11 080,32 грн, 14.03.2024 -

3 736,56 грн, 01.04.2024 - 2 507, 62 грн, 18.04.2024 - 3 704,76 грн (а.с. 14).

Таким чином, відповідач не виконав грошового зобов`язання перед позивачем, що виникло на підставі наведеного вище рішення суду, що також визнається відповідачем.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19)).

Із наданого позивачем в позовній заяві розрахунку вбачається, що інфляційні втрати за період з 18.11.2016 по 31.10.2019 становлять 95 063,86 грн, за період з 31.10.2019 по 17.01.2020 - 296,77 грн, за період з 06.07.2020 по 16.03.2021 -

20 923,99 грн, за період з 09.08.2021 по 07.07.2022 - 61 140,67 грн, за період з 21.08.2023 по 31.10.2023 - 3 639,71 грн, а всього інфляційні втрати становлять 212 442,78 грн; три проценти річних за період з 18.11.2016 по 31.12.2016 становлять 1 100,99 грн, за період з 01.01.2017 по 31.10.2019 - 25 944,07 грн, за період з 31.10.2019 по 31.12.2019 - 1 518,38 грн, за період з 01.01.2020 по 17.01.2020 -

415,19 грн, за період з 08.04.2020 по 06.07.2020 - 2 183,72 грн, за період з 06.07.2020 по 31.12.2020 - 4 328,86 грн, за період з 01.01.2021 по 16.03.2021 - 1 818,74 грн, за період з 09.08.2021 по 07.07.2022 - 7 845,37 грн, за період з 31.07.2022 по 21.08.2023 - 8 972,73 грн, за період з 21.08.2023 по 31.10.2023 - 1 651,77 грн, а всього -

55 779,80 грн (а.с. 2-4).

У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідач позовні вимоги визнав, підтвердивши тим самим як факт заборгованості позивачеві коштів, так і її розмір, що є підставою для задоволення позову.

Із огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних в сумі

55 779,80 грн та інфляційних втрат в сумі 212 442,78 грн.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. У пунктах 44, 47 додаткової постанови зроблено висновок, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19).

Правничу допомогу позивачеві надавав адвокат Переверзєв О.О. на підставі договору про надання правничої допомоги від 08.05.2024 (а.с. 10).

Згідно типової форми № КО-1 до прибуткового касового ордера від 08.05.2024 ОСОБА_1 сплатив адвокату 10 000,00 грн за правничу допомогу.

Відповідачем у заяві від 31.07.2024 заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки він вважає понесені витрати неспівмірними зі складністю справи.

Із урахуванням складності справи, спрощеного порядку її розгляду, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт (адвокат не приймав участь у судовому розгляді), клопотання відповідача про зменшення указаних витрат, суд вважає, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вказані витрати неспівмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для визначення витрат на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн.

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 2 682,23 грн, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 263, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних в розмірі 55 779,80 грн та (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень 80 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 212 442,78 грн (двісті дванадцять тисяч чотириста сорок дві гривні 78 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок) у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 2 682,23 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят дві гривні 23 копійки) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання:

АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Суддя