Дата документу 30.07.2024 Справа № 333/5026/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/5026/19 Головуючий у І інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/1519/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка Олега Олександровича на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Судовим наказом Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 29 серпня 2019 року до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У квітні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка О.О. звернувся до суду з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначав, що заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 року зменшено розмір аліментів на утримання спільних дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_1 : ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/6 частки всіх доходів на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказана обставина, на думку заявника, є причиною для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню в порядку ч. 2 ст. 432 ЦПК України.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка О.О. просив суд визнати виконавчий документ судовий наказ Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2019 року у справі № 333/5026/19, яким з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 29 серпня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, таким що не підлягає виконанню частково, а саме: на частку, і визначити розмір аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 29 серпня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову про задоволення його заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції порушив п. 2 ст. 432 ЦПК України, не взявши до уваги його доводів про часткове визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника адвоката Шерстюк А.О. заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність її доводів, оскаржувану ухвалу просить залишити без змін.

29 липня 2024 року до суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Вельможка О.О. про розгляд справи за відсутності сторони боржника.

У судовому засіданні представник ОСОБА_6 адвокат Шерстюк А.О. заперечувала проти задоволення заяви, оскаржувану ухвалу просила залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилався ОСОБА_1 , як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не вказують на припинення обов`язку зі сплати аліментів. Матеріали справи не містять доказів, що у визначеному законом порядку ОСОБА_1 звільнено від сплати аліментів за судовим наказом від 10 вересня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 виданого 29 листопада 2013 року Комунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, батьками ОСОБА_4 є - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.3).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2019 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 10 серпня 2012 року (а.с.9-10).

10 вересня 2019 року Комунарським судом м. Запоріжжя за заявою ОСОБА_3 видано судовий наказ № 333/5026/19 про стягнення з ОСОБА_1 , аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.14).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів. Змінено розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до 1/6 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 09 квітня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття та розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до 1/6 частини усіх видів мого заробітку що місяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 29 серпня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття.

Так, на думку боржника, у справі наявні інші підстави для визнання судового наказу таким, що частково не підлягає виконанню.

Відповідно до частини першої та другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Загалом підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа (документа) таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково не є виключним.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11.

Саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001.

Таким чином, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли відсутня матеріальна передумова для його виконання, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого документа.

Так, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , та відповідно до ч.1 ст.180 Сімейного кодексу України зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 змінено розмір аліментів на кожну дитину з 1/4 частини на 1/6 усіх видів заробітку що місяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.

Суд першої інстанції не встановив помилковості видання судового наказу або повної чи часткової відсутності обов`язку у боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Обставин, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом не встановлено.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника, що не визнання судового наказу від 10 вересня 2019 року таким, що не підлягає виконанню, тягне за собою подвійне обтяження для боржника у вигляді стягнення аліментів за судовим наказом та заочним рішенням суду від 15 червня 2020 року, адже ця обставина не може вважатися «іншою причиною».

Суд першої інстанції правильно зазначив, що цивільне процесуальне законодавство містить особливий порядок перегляду судового наказу про стягнення аліментів.

Так, згідно ч.7 ст.170 ЦПК України у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Зазначеним правом боржник скористався, про що свідчить рішення суду від 15 червня 2020 року у справі №333/6872/19.

Колегія суддів вважає слушним зауваження суду першої інстанції про те, що наслідком використання такого способу захисту не може бути визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, адже на момент його видачі були наявні всі умови фактичного і нормативного характеру у сукупності. Визначений судовим наказом обов`язок сплати аліментів в певному розмірі може бути лише скорегований позовною заявою про зменшення розміру аліментів.

Питання щодо виконання судового наказу, а також перерахунку суми, належної до стягнення з ОСОБА_1 , на підставі заочного рішення про зменшення розміру аліментів може бути вирішене на стадії виконавчого провадження.

З огляду на вищевикладене, порушень норм процесуального права, які могли б призвести до скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд не встановив.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів зскаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка Олега Олександровича слід залишити без задоволення, а ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка Олега Олександровича залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09 серпня 2024 року.

Головуючий:

Судді: