Провадження №2/521/5124/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2024 року Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Гриневич І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м.Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м.Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової академії (м.Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, в якому вказував на наступні обставини.

10 лютого 2015 року між позивачем та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, тобто після 02 березня 2014 року, строком на п`ять років. Наказом начальника Військової академії (м. Одеси) від 17 лютого 2015 року № 34 позивача було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно з п. 3 ч. 1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу. Не погоджуючись із звільненням, позивач в судовому порядку оскаржив наказ начальника Військової академії (м. Одеса) від 17.02.2015 № 34. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2017 року у справі №521/9632/17 позивачу було відмовлено у задоволенні позову. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2022 року по справі № 521/9632/17 апеляційну скаргу позивача задоволено частково: рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 17.02.2015р по 31.08.2015р. у сумі 36 677, 48 грн. 05.08.2023р. відповідачем виплачено на користь позивача середній заробіток за період з 17.02.2015р. по 31.08.2015р. у сумі 29 525, 37 грн. (з урахуванням відрахування ПДФО та військового збору). Таким чином відповідач остаточно розрахувався з позивачем 05.08.2023 року, а повинен був розрахуватися, на думку позивача, 31.08.2015р. Таким чином затримка виконання рішення суду у справі №521/9632/17 складає 10 місяців 7 днів та становить 86793,80грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою суду від 11 липня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому не погоджувався з заявленими вимогами посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08.11.2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про поновлення на роботі та стягнення заробітньої плати- відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 26.06.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08.11.2017 року залишено без змін. У відповідності до постанови Верховного суду Касаційного цивільного суду від15.07.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду 26.06.2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У відповідності до постанови Одеського апеляційного суду від 30.09.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) в частині вимог про стягнення заробітної плати задоволено. Постановою Верховного суду Касаційного цивільного суду від 02.06.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року залишено без змін. Отже вимога позивача про поновлення на роботі залишена без задоволення. Правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, що розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, відсутні. Крім того, як вказував представник відповідача, позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами щодо виплати усіх належних працівникові сум при звільненні. Також зазначав, що рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 30.01.2024р. (справа № 521/21863/23) та рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29.03.2024р. (справа № 521/1170/24) позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог до Військової академії (м.Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про компенсацію втрати частини доходу.

Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 10 лютого 2015 року між позивачем та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, тобто після 02 березня 2014 року, строком на п`ять років. Наказом начальника Військової академії (м. Одеси) від 17 лютого 2015 року № 34 позивача було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно з п. 3 ч. 1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу. Не погоджуючись із звільненням, позивач в судовому порядку оскаржив наказ начальника Військової академії (м. Одеса) від 17.02.2015 № 34.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2017 року у справі №521/9632/17 позивачу було відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26.06.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08.11.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду Касаційного цивільного суду від 15.07.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду 26.06.2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2022 року по справі № 521/9632/17 апеляційну скаргу позивача задоволено частково: рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 17.02.2015р по 31.08.2015р. у сумі 36 677, 48 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 червня 2023 року постанова Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року залишена без змін.

05.08.2023р. відповідачем виплачено на користь позивача середній заробіток за період з 17.02.2015р. по 31.08.2015р. у сумі 29 525, 37 грн. (з урахуванням відрахування ПДФО та військового збору).

Як зазначав представник відповідача у своєму відзиві та підтверджується Єдиним державним реєстром судових рішень ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що його було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення Військової академії (м. Одеса) 17 лютого 2015 року, а остаточний розрахунок проведено з ним 05 серпня 2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2017 року по справі №521/9632/17, тобто остаточний розрахунок при звільненні його з роботи відповідачем проведено більше ніж через вісім років. (справа №521/21863/23).

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 30 січня 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. Рішення суду законної сили не набрало та направлено до Одеського апеляційного суду для перегляду в апеляційному порядку.

Крім того, ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до Військової академії (м. Одеса) про компенсацію втрати частини доходу, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо невиплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку у сумі 36 677, 48 грн., виплаченого 05.08.2023 на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08.11.2017 у справі № 521/9632/17, а також стягнути з Військової академії (м. Одеса) на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку у сумі 36 677, 48 грн., виплаченого 05.08.2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08.11.2017 у справі № 521/9632/17.(справа №521/1170/24).

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29.03.2024р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Наразі рішення суду оскаржується в суді апеляційної інстанції.

Про обставини звернення до суду із вказаним позовом та результати розгляду справи позивач суд не повідомив.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, що набрав чинності 19 липня 2022 року, стаття 117 КЗпП викладена в іншій редакції.

За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції Закону N 2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем затримано розрахунок з 30.09.2022 року по 05 серпня 2023 року на 10 місяців та 7днів та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період включно у сумі 86793,80грн. з урахуванням його середньоденної заробітної плати у розмірі 279,98грн, яка визначена у постанові Одеського апеляційного суду від 30.09.2022р.

Судом встановлено, що між сторонами існував спір щодо виплати середнього заробітку позивачу та постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року у справі №521/9632/17 стягнуто з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року в розмірі 36677,48 грн

При цьому, в мотивувальній частині рішення вказано, що позивач просив здійснити виплату середнього заробітку, починаючи з 17 лютого 2015 року. Суд зазначив, що позивачем доведено належним чином обґрунтованість предмету позову в частині стягнення середнього заробітку з моменту звільнення 17 лютого 2015 року по день закінчення терміну дії контракту 31 серпня 2015 року, оскільки за ним зберігались його посада та середньомісячний заробіток за основним місцем роботи у Військовій академії (м. Одеса).

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 02 червня 2023 року у справі №521/9632/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року, та за цей період середній заробіток на користь позивача був стягнутий та виплачений відповідачем 05 серпня 2023 року.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Посилання позивача на положення ст. 236 КЗпП України, як на підставу своїх позовних вимог, не заслуговує на увагу, оскільки вказана норма застосовується до невиконання рішення суду про поновлення на роботі, а оскільки позивач не був поновлений на посаді, яку він займав до звільнення, то в такому випадку мають бути застосовані інші норми права, які регулюють виниклі правовідносини.

Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як було встановлено, позивач вже неодноразово звертався до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про стягнення компенсації втрати частини доходу, пов`язаної з несвоєчасним виконанням рішення суду про стягнення середнього заробітку, в яких зазначав, що рішення суду було виконано 05.08.2023р.

До Малиновського районного суду м.Одеси із вказаним позовом позивач звернувся 01.07.2024р., про що свідчить штамп канцелярії суду.

Таким чином, позивачем було пропущено передбачений законодавством тримісячний строк на звернення до суду із вказаним позовом.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 76-78, 83, 223, 259, 263-265, 268, 275, 352 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової академії (м.Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 серпня 2024 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН