РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 року

м. Рівне

Справа № 570/3813/22

Провадження № 22-ц/4815/652/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Андрошулік І. А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів

приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу

Омельяненко Ірина Валеріївна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів

державний реєстратор Костянтинівської сільської ради Сарненського району

Рівненської області Плахотнюк Сергій Юрійович

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 березня 2024 року у складі судді Кушнір Н. В., постановлене в м. Рівне о 16 годині 04 хвилини, повний текст рішення складено 20 березня 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко Ірина Валеріївна, державний реєстратор Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області Плахотнюк Сергій Юрійович, про визнання недійсним договорів, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 березня 2024 року вказаний позов задоволено. Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :04:023:0305, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада.

Визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 25 червня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко Іриною Валеріївною за реєстровим № 234.

Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), укладений 02 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області Плахотнюка Сергія Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55332415 від 25 листопада 2020 року, на підставі якого внесений запис про право власності № 39364137 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) за ОСОБА_4 .

Витребувано у ОСОБА_4 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 (титульний володілець) та ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :04:023:0305 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за титульним володільцем ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 1323 грн. 20 коп. з кожного з відповідачів.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване презумпцією права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що позивач, якій на праві спільної сумісної власності з відповідачем належала спірна земельна ділянка, що протиправно вибула з її володіння, уповноважена захистити своє порушене відповідачами право в судовому порядку, ефективним способом захисту якого є витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .. Судом також враховано, що оскільки ОСОБА_4 набула права власності не лише на спірну земельну ділянку, але й на введений нею в експлуатацію житловий будинок, який в дійсності самочинно зведений подружжям ОСОБА_5 й ОСОБА_6 на спірній земельній ділянці у 2007-2008 роках, наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_4 , оскільки в протилежному випадку судове рішення про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки в спільну сумісну власність позивачки та відповідача не забезпечуватиме ефективний захист її порушених прав, адже в силу принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею) - перехід права власності на об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку. Витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння без скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться на безпідставно отриманій ОСОБА_7 в користування, а в подальшому і у власність земельній ділянці, яка є її недобросовісним володільцем, - унеможливить виконання такого судового рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 оскаржили його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Стверджує, що в ході розгляду даної справи у Рівненському районному суді належних та достатніх доказів того, що земельна ділянка, кадастровий номер :04:023:0305 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада, належала позивачці ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_2 не здобуто, а той факт, що під час придбання спірної земельної ділянки позивач перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , не свідчить апріорі про виникнення права їх спільної сумісної власності. Зауважує, що заява, надана приватному нотаріусу Рівненського районного нотаріального округу Олинцю В.П. від 09 серпня 2007 року, якою позивач дала згоду на купівлю її тодішнім чоловіком ОСОБА_2 земельної ділянки, не встановлює за нею права власності, а отже твердження позивача про виникнення у неї права спільної сумісної власності є необґрунтованими припущеннями. Додає, що вказана заява надавалася позивачкою на купівлю ОСОБА_2 земельної ділянки, а не на придбання такої земельної ділянки у спільну сумісну власність. Наполягає, що земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ніколи не належала ОСОБА_1 , жодних вкладень в придбання чи утримання зазначеної земельної ділянки вона не робила. Покликається на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2019 року у справі № 569/15420/18, яке набрало законної сили 22 лютого 2019 року, і яким було встановлено юридичні факти на підставі позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, а також її особистих пояснень, у відповідності до яких позиція ОСОБА_1 ґрунтувалася на тому, що «...шлюбні відносини фактично припинені з жовтня 2013 року, спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. Спору про поділ майна немає, оскільки таке майно відсутнє» та вважає його преюдиційним фактом для обставин цієї справи. Наголошує, що відповідачі, укладаючи оспорювані правочини, а також нотаріус та державний реєстратор, які посвідчували та реєстрували правочини. керувалися рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/15420/18 від 22 січня 2019 року, яке є правовстановлюючим документом. Зазначає, що під час розгляду справи в суді знайшло своє підтвердження те, що вищезазначений житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами було споруджено та введено в експлуатацію вже після укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , після чого 25.11.2020 року право власності на даний будинок було зареєстроване за ОСОБА_4 , що підтверджується Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 17 листопада 2020 р., виготовленим ПП «Графіт Проджект», Декларацією про готовність об`єкту до експлуатації РВ09, поданою 25 листопада 2020 року до Управління ДАБІ у Рівненській області, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 234042688 від 25.11.2020 року. Звертає увагу, що будівництво зазначеного житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами відбувалося після укладення 02 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), на його підставі та на його виконання, адже відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 надала в строкове (3 місяці) безоплатне користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0.1220 га, кадастровий номер :04:023:0305 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з метою здійснення будівництва житлового будинку та господарських споруд. Вказує на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів про придбання будівельних матеріалів за кошти, належні позивачу, і останньою не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своєї участі у набутті майна. Просить суд звернути увагу і на ту обставину, що у житловому будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані і фактично проживають п`ятеро її малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується їхніми Свідоцтвами про народження, довідкою № 1225/02-13/22 від 17.11.2022 р., виданою Корнинською сільською радою Рівненського району Рівненської області та Витягом № 215/11-6/24 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданим Корнинською сільською радою Рівненського району Рівненської області 01.04.2024 року, а відтак рішення суду першої інстанції призведе до того, що у неї буде відібрано належне їй на законних підставах нерухоме майно, внаслідок чого вона опиниться з маленькими дітьми фактично на вулиці. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю вимог, а також стягнути на її користь судові витрати.

У своїй апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вважають рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначають, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 не робила жодних вкладень в придбання чи утримання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Пояснюють, що 01 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит №1569/07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 15000 доларів США з встановленням процентної ставки -12% з терміном повернення кредиту до 30 жовтня 2017 року. Предметом іпотеки була земельна ділянка площею 1220,0 кв.м., кадастровий номер 56:246:859:00:04:023:0305, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Жодних платежів на виконання цього договору позивач не здійснювала, а весь тягар сплати іпотечного кредиту ніс ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними квитанціями. Зазначають, що вони позичали грошові кошти у фізичних осіб для погашення заборгованості за земельну ділянку площею 0,12 га за іпотечним кредитом, оскільки ОСОБА_2 не міг в повному обсязі належним чином виконати зобов`язання за кредитним договором, що підтверджено показаннями свідків, допитаних в суді першої інстанції. Додають, що ОСОБА_2 самостійно сплачував земельний податок на зазначену земельну ділянку. Доводять, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 не був збудований та зареєстрований у період шлюбу ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Додають, що спірний будинок збудовано та зареєстровано право власності на нього за ОСОБА_4 25 листопада 2020 року, через 1 рік і 9 місяців від юридичної фіксації розірвання шлюбу та більше 7 років від фактичного припинення шлюбних відносин позивача та відповідача. Зауважують, що процес ведення незавершеного будівництва (коробки без заповнення віконними і дверними блоками) відбувався під час фактичних шлюбних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, надала пояснення про те, що у 2019 році вкладала особисті грошові кошти в будівництво, оскільки планувала жити однією сім`єю разом з ОСОБА_2 , проте сімейні відносини у них не склалися, будинок вони не збудували, фінансових претензій до ОСОБА_2 вона не має, так як він повернув грошові кошти вкладені нею в будівництво. Наголошують, що вказаним обставинам судом першої інстанції не було надано жодної правової оцінки. Зазначають, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), згідно ч.3 ст.331 ЦК України, а відтак, у випадку доведеності вкладень в будівництво у створення майна, позивач могла би претендувати на компенсацію використаних матеріалів, якщо би такі вкладення були, однак, жодних вкладень позивач не робила. Більше того, стверджують, що зазначений будинок є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_16 , оскільки він збудований та право власності на нього зареєстровано під час шлюбу вказаних осіб. Звертають увагу суду на те, що Висновок експерта, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, не відповідає встановленим вимогам до висновку експерта, оскільки таке обґрунтування позовних вимог здійснюється з посиланням на «судову незалежну експертизу України та супутникові фотознімки, зроблені у період між 18.08.2003р. та 06.11.2021р., де на спірній земельній ділянці уже знаходився двоповерховий житловий будинок з певною стадією готовності...», однак консультативний висновок №80150 судової незалежної експертизи України від 03.01.2023 року не відповідає вимогам законодавства щодо проведення судової експертизи, зокрема щодо обов`язку попередження експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Покликаються на п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто . додають, що судом першої інстанції не встановлено обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 тому, що таке майно відсутнє. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю вимог, а також стягнути на їх користь судові витрати.

У поданому на апеляційні скарги відзиві представник ОСОБА_1 адвокат дикий Юрій Олегович вважає їх безпідставними, необґрунтованими, а тому просить їх залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 23 вересня 2006 року між ОСОБА_19 та ОСОБА_2 укладений шлюб, зареєстрований Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про що складено відповідний актовий запис № 1637. Сторонами взято спільне прізвище « ОСОБА_20 ».

09 серпня 2007 року сторони придбали земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :04:023:0305 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_1 надала згоду на купівлю чоловіком зазначеної земельної ділянки та підтвердила факт ознайомлення її з текстом договору купівлі-продажу земельної ділянки і його умовами.

01 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 укладений договір про іпотечний кредит N1569/07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 15 000 доларів США з встановленням процентної ставки - 12% з терміном повернення кредиту до 30 жовтня 2017 року. Предметом іпотеки була земельна ділянка площею 1220,0 кв.м., кадастровий номер 56:246:859:00:04:023:0305, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

01 листопада 2007 року спірна земельна ділянка передана ОСОБА_2 в іпотеку в забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, укладеного між ним та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком. У нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_1 надала згоду на укладення ОСОБА_2 іпотечного договору та на передачу в іпотеку належної подружжю земельної ділянки за вищезазначеною адресою в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, укладеним із Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком. З текстом іпотечного договору і умовами його укладення ознайомлена.

07 лютого 2013 року ПАТ «Промінвестбанк» відступив ПАТ «Альфа-Банк» своє право вимоги за Кредитним договором №1569/07 від 01 листопада 2007 року та договорами іпотеки, укладеними в забезпечення виконань зобовязань.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2019 року у справі №569/15420/18 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

25 червня 2020 року ОСОБА_2 вищевказану земельну ділянку подарував своїй матері ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І.В. за реєстровим № 234.

02 липня 2020 року ОСОБА_3 уклала із ОСОБА_4 договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), за умовами якого ОСОБА_21 надала в строкове (три місяці) безоплатне користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1220 га, кадастровий номер :04:023:0305 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з метою здійснення будівництва житлового будинку та господарських споруд.

17 листопада 2020 року ПП «Графіт проджект» виготовив технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

24 листопада 2020 року Управління ДАБІ у Рівненській області зареєструвало декларацію про готовність об`єкту (вищезазначеного житлового будинку) до експлуатації об`єкта, подану ОСОБА_4 , у якій задекларовано, що житловий будинок збудований власними силами на належній їй земельній ділянці, кадастровий номер :04:023:0305.

24 листопада 2020 року ОСОБА_4 звернулась до Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області із заявою про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

25 листопада 2020 року державний реєстратор Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області Плахотнюк С.Ю. прийняв рішення № 55332415 провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :04:023:0305 за ОСОБА_4 .

13 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І.В. за реєстровим № 461, за яким право власності на земельну ділянку площею 0,1220 га, розташованої на території села Корнин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :04:023:0305 перейшло до ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0,1220 га, розташованої на території села Корнин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :04:023:0305 та витребувати її у актуального володільця ОСОБА_22 , скасувавши при цьому державну реєстрацію прав та визнавши недійсними договори дарування цієї земельної ділянки її колишнім чоловіком ОСОБА_2 своїй матері ОСОБА_3 та надання в користування для забудови останньою цієї ділянки ОСОБА_22 .

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Згідно з вимогами ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судова практика Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду свідчить, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої в такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна у спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо в договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим із подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Таким чином, суд першої інстанції помилково визнав об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :04:023:0305, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада, оскільки ця обставина презюмується в силу закону, адже матеріалами та обставинами справи безспірно підтверджується придбання цієї ділянки позивачем та відповідачем в період їхнього шлюбу, а відтак вона є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційні скарги містять заперечення проти того, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

В даному випадку необхідним є встановлення часу придбання спірного майна придбане воно в період шлюбу чи в інший час поза межами шлюбу, а також встановлення, чи дійсно одним або обома з подружжя придбане це майно.

Судом встановлено із наявних у справі документальних доказів, що 09 серпня 2007 року сторони придбали земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :04:023:0305 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_1 надала згоду на купівлю чоловіком зазначеної земельної ділянки та підтвердила факт ознайомлення її з текстом договору купівлі-продажу земельної ділянки і його умовами. Отже, в даному випадку має місце згода одного з подружжя на придбання іншим з подружжя нерухомого майна в інтересах сім`ї у спільну власність. В подальшому, також за згоди позивачки відповідач передав цю земельну ділянку як предмет іпотеки в забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором, що також вказує на її правовий статус спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, апелянтами не спростовано презумпції спільної власності подружжя Івчиків на майно, придбане під час шлюбу, а тому вона підлягає до застосування при вирішенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, передбачено ч.1, 2 ст. 63 та ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідач ОСОБА_2 розпорядився спільним сумісним майном подружжя, подарувавши своїй матері ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, діяв без згоди іншого співвласника ОСОБА_1 , а, отже, вчинив оспорюваний правочин за відсутності необхідних повноважень, що є підставою для визнання недійсним договору дарування 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :04:023:0305, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 25 червня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко Іриною Валеріївною за реєстровим № 234.

Обидві апеляційні скарги відповідачів містять доводи про неврахування судом при ухваленні оскаржуваного рішення у цій справі, преюдиційних обставин встановлених іншим судом у справі № 569/15420/18 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які відповідачі наводять як підставу спростування належності спірної земельної ділянки на праві спільної сумісної власності подружжя та безпідставності вимог позову про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 25.06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Ці покликання апелянтів про преюдиційність обставин відсутності у сторін спільного сумісного майна є помилковими, адже такі обставини не встановлювались судом у справі № 569/15420/18 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 753/11000/14-ц).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Задоволення вимоги про витребування майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (п.6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності позивача не з її волі, то власник має право витребувати це майно від набувача (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 жовтня 2020 року у справі №916/1608/18 висловила правову позицію, де вказала, що якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , якій на праві спільної сумісної власності з відповідачем ОСОБА_2 належала спірна земельна ділянка, що протиправно вибула з її володіння, уповноважена захистити своє порушене відповідачами право в судовому порядку, ефективним способом захисту якого є витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення відповідних позовних вимог та витребування у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :04:023:0305 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада.

Судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що ОСОБА_4 набула права власності не лише на спірну земельну ділянку, але й на введений нею в експлуатацію житловий будинок, який самочинно зведений подружжям ОСОБА_23 на спірній земельній ділянці у 2007-2008 рр., а відтак про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_4 . Із цим висновком апеляційний суд не погоджується.

Як встановлено апеляційним судом, будинок на спірній земельній ділянці був збудований та введений в експлуатацію подружжям ОСОБА_23 після розірвання шлюбу між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , а тому на нього не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя Івчиків.

Так, 24 листопада 2020 року Управління ДАБІ у Рівненській області зареєструвало декларацію про готовність об`єкту (вищезазначеного житлового будинку) до експлуатації об`єкта, подану ОСОБА_4 , у якій задекларовано, що житловий будинок збудований власними силами на належній їй земельній ділянці, кадастровий номер :04:023:0305.

Частиною ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.1 ст.2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч.2 ст.5 цього Закону якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом ст.18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з п.41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено порядок прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (ч.5 ст.39 цього Закону). Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката (ч.10 ст.39 цього Закону). За правилами ст.26 цього Закону завершальним етапом будівництва об`єкту містобудування є реєстрація права власності на такий об`єкт.

Як вбачається із Витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, повідомлення про початок виконання будівельних робіт на земельній ділянці кадастровий номер :04:023:0305, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: АДРЕСА_1 , зроблене ОСОБА_4 17.08.2020 року (код заявки РВ87) (а.с. 22).

Таким чином, зважаючи на факт розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 січня 2019 року та беручи до уваги, що Декларація про початок будівельних робіт подана 17 серпня 2020 року, тобто поза періодом існування шлюбу між сторонами, збудований на спірній ділянці будинок не є спільним сумісним майном колишнього подружжя Івчиків, а тому заявлені щодо нього позовні вимоги не підлягають до задоволення.

У зв`язку з наведеним, також не підлягають до задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області Плахотнюка Сергія Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55332415 від 25 листопада 2020 року, на підставі якого внесений запис про право власності № 39364137 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) за ОСОБА_4 , оскільки вони є похідними від визнання правомірності майнових претензій позивачки на вказаний будинок, які апеляційним судом відхиляються за недоведеністю.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Оцінюючи встановлені обставини, досліджені докази в сукупності із нормами закону, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до переконання про наявність підстав для частково задоволення апеляційних скарг відповідачів та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування 1/2 частини спірної земельної ділянки та витребування 1/2 частини цієї земельної ділянки у останнього набувача ОСОБА_4 . Решта позовних вимог не ґрунтується на вимогах закону та обставинах справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, не доведена належними, достатніми та достовірними доказами, а тому до задоволення не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на відсоток задоволених позовних вимог та суму сплаченого позивачкою судового збору при зверненні з позовом, до стягнення з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 893,19 грн. в рівних частинах, тобто по 297 грн. 72 коп. з кожного з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частковою

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 березня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко Ірина Валеріївна, державний реєстратор Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області Плахотнюк Сергій Юрійович, про визнання недійсним договорів, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :04:023:0305, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 25 червня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко Іриною Валеріївною за реєстровим № 234.

Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :04:023:0305 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 297 грн. 72 коп. з кожного з відповідачів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.