ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м.Суми

Справа №591/1937/23

Номер провадження 22-ц/816/985/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

у присутності :

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Кузченко Тетяни Миколаївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сумбуд»

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2024 року у складі судді Клименко А.Я., постановлену в м. Суми,

в цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ПрАТ «Сумбуд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2014 року №188, укладений між ПрАТ «Сумбуд» та ОСОБА_1 з моменту його укладання.

Свої вимоги мотивувало тим, що укладення цього договору представником ПАТ «Сумбуд» ОСОБА_2 здійснено з недотриманням інтересів юридичної особи, що полягає у відчуженні майна ОСОБА_1 за ціною, що є значно меншою від звичайних (комерційних) цін відчуження новоствореного майна ПАТ «Сумбуд» станом на момент укладення спірного договору. ПАТ «Сумбуд» вказує, що укладаючи спірний договір представник ПАТ «Сумбуд» Новицький П.Л. діяв поза межами добросовісності, зловживаючи правами на розпорядження майном підприємства.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2024 року закрито провадження у справі за позовною заявою ПрАТ «Сумбуд» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2014 року №188 з моменту його укладення.

Повідомлено ПрАТ «Сумбуд» що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарських судів.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 липня 2023 року по справі №591/1937/23, а саме: заборонити ОСОБА_1 відчужувати у будь-який спосіб нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення офісу АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ПрАТ «Сумбуд» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивач вважає, що його права порушені саме ОСОБА_1 , яка є стороною спірного правочину договору купівлі продажу майнових прав від 30 листопада 2014 року. Наголошує на тому, що у позивача відсутні вимоги до інших осіб, в межах визначених підстав позову.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення і вважав, що даний спір повинен розглядатись в порядку господарського судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка заперечила проти доводів апеляційної скарги , перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник між юридичною особою та її посадовою особою з приводу завдання посадовою особою збитків укладенням договору купівлі-продажу майнових прав, наявність якого є визначальним при віднесенні спору до компетенції господарських судів.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погодитися не може, оскільки вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 911/1834/18, від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20).

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Згідно з положеннями ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина 1 статті 2 ЦК України ).

У свою чергу за змістом ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, частиною першою якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі з підстав юрисдикційної підсудності судової справи господарському суду, посилався на пункти 3 та 12 ч. 1 ст. 20 ГПК України, яким визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ПрАТ «Сумбуд», як на підставу для визнання укладеного між товариством на ОСОБА_1 договору купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2014 року, вказувала на те, що представник товариства ОСОБА_2 діяв поза межами добросовісності, зловживаючи правами на розпорядження майном підприємства.

Тобто, спір фактично виник між сторонами укладеного договору купівлі-продажу майновий прав, з підстав, визначених ст. 232 ЦПК України.

Позивачем вимог до посадової особи товариства ОСОБА_2 не заявлялося. У силу ст. 51 ЦПК України, заміна судом відповідача та залучення співвідповідача може бути здійснено судом, виключно за клопотанням позивача.

Позивачем не заявлялося вимог і про відшкодування шкоди, спричиненої товариству діями посадової особи цього товариства, що відносило б судову справу до компетенції господарського.

Колегія суддів звертає увагу на те, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, що за змістом ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, враховуючи те, що предметом спору є цивільно-правовий договір, укладений між юридичною особою та фізичною особою, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Отже, оскаржувану ухвалу не можна визнати законною, у зв`язку із чим вона підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 6; 379 ч. 1 п. 4, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» задовольнити.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 09 лютого 2024 року скасувати, а справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав направити для продовження розгляду до Зарічного районного суду м. Суми.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 6 серпня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов