ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 447/2673/14-ц

провадження № 61-723св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року у складі судді Головатого А. П. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позову

08 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Г. М., ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 жовтня 2010 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договори дарування житлового будинку разом із господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, площею 0,2500 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за цією ж адресою та земельної ділянки, площею 0,0388 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у Львівській області Миколаївському районі у АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21 серпня 2008 року Тернопільською сільською радою на підставі рішення № 43 від 29липня 2008 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 01 вересня 2008 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно № 20074895 від 01вересня 2008 року.

Земельна ділянка, площею 0,2500 га, належала позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 895780, зареєстрованого 19червня 2010 року, а земельна ділянка, площею 0,0388 га - на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 895781, зареєстрованого 19червня 2010 року.

Позивач зазначає, що відповідачка не здійснила державної реєстрації подарованого їй майна всупереч вимогам статей 182, 181 та 334 Цивільного кодексу України, тому право власності на дарунки у неї фактично не виникло.

Позивач весь час утримує будинок самостійно, сплачує комунальні послуги, податки.

Крім цього, позивач вказує, що 13 серпня 2010 року відповідачка написала розписку, у якій зобов`язалась опікуватись ним до кінця його днів.

Пояснив, що розписка написана до укладення вказаних договорів, тому він чітко усвідомлював, що, передаючи майно відповідачці, буде отримувати від неї пожиттєве утримання, тобто вони уклали договір довічного утримання.

З посиланням на статтю 235 ЦК України зазначає, що спірні правочини є удаваними, оскільки не відповідали на момент укладення дійсній волі осіб, які його уклали.

Також однією із підстав відмови від договору позивач зазначив суттєве погіршення його майнового стану.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсними договори дарування, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 16 жовтня 2010 року; земельної ділянки, площею 0,2500 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 від 16 жовтня 2010 року; земельної ділянки, площею 0,0388 га, у Львівській області Миколаївському районі у АДРЕСА_1 від 16 жовтня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 помер.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2014 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника після смерті позивача ОСОБА_2 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 13 липня 2015 року залучено до участі у розгляді справи ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_2 , провадження у справі відновлено.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 16 жовтня 2010 року, договір дарування земельної ділянки, площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 від 16 жовтня 2010 року, договір дарування земельної ділянки, площею 0,0388 га, для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 від 16 жовтня 2010 року недійсними.

23 листопада 2021 ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 09 грудня 2021 року заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування від 16 жовтня 2010 року ОСОБА_2 помилявся стосовно правової природи укладених ним правочинів, оскільки, укладаючи ці договори, з огляду на матеріали справи та надані покази свідків, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

10 січня 2024 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

20 лютого 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 16 жовтня 2010 року серії ВРВ № 805301, зареєстрованого у реєстрі за № 3508, ОСОБА_2 (дарувальник) безоплатно передав у власність своєї дочки ОСОБА_3 (обдаровуваної) житловий будинок разом із господарськими будівлями, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий №:02:004:0021, у АДРЕСА_1 .

Пунктом 8 вищевказаного договору дарування сторонами визначено, що обдаровувана дає право на безоплатне проживання своєму батькові ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_4 доки не мине потреба.

Відповідно до пункту 11 вищевказаного договору передбачено, що сторони стверджують, що цей договір не має характеру мнимої та удаваної угоди. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Відповідно до договорів дарування земельної ділянки серій ВРВ № 805302 та ВРВ № 805303, посвідчених 16 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського районного округу Львівської області Алєксєєвою Г. М., зареєстрованих у Реєстрі за № 3510 та за № 3512, ОСОБА_2 (дарувальник) безоплатно передав у власність своєї дочки ОСОБА_3 (обдаровуваної) земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0388 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 6 вищевказаних договорів сторони стверджують, що договір не має характеру мнимої та удаваної угоди. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Пунктом 12 вищевказаних договорів визначено, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду між сторонами та відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки.

Розпискою від 13 серпня 2010 року відповідачка ОСОБА_3 зобов`язалась опікуватись своїм батьком ОСОБА_2 до кінця його днів.

Позивач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

З копії витягу з погосподарської книги вбачається, що на день смерті ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно заповіту серії НАЕ № 069442, посвідченого 05 вересня 2014 року у м. Львів приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелько І. В., зареєстрованого в Реєстрі за № 2578, ОСОБА_2 у присутності запрошених ним свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що він матиме право за законом, заповідає своєму онукові - ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не може особисто прочитати текст заповіту вголос унаслідок хвороби, у його присутності та присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання зачитаний вголос запрошеними свідками: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У грудні 2021 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 звернулась до суду із заявою, в якій просила суд застосувати позовну давність, посилаючись на те, що оскаржувані договори дарування укладені 16 жовтня 2010 року, а отже ОСОБА_2 був обізнаний про укладення оскаржуваних договорів з моменту їх підписання, а з позовом до суду звернувся лише 08 вересня 2014 року, тобто після спливу позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають не у повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

На відміну від договору дарування, за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мав на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Таким чином, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19).

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що він є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду і матеріальної допомоги, укладаючи з відповідачкою договір дарування належних йому на праві власності житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання зі своєю донькою, оскільки остання написала розписку, за умовами якої мала здійснювати догляд за ним, тому помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та ОСОБА_3 . Укладаючи договір він не мав наміру дарувати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був його єдиним житлом, а також земельні ділянки.

Встановлено, що після укладення договорів дарування від 16 жовтня 2010 року ОСОБА_2 , 1937 року народження, продовжував проживати у спірному житловому будинку, передача належного йому будинку фактично не відбулася.

Так, згідно з пунктом 8 договору дарування житлового будинку від 16 жовтня 2010 року у подарованому ОСОБА_9 житловому будинку, обдаровувана дає право на безоплатне проживання своєму батькові ОСОБА_2 (дарувальник) та його дружині ОСОБА_4 доки не мине потреба.

Також встановлено, що розпискою від 13 серпня 2010 року відповідачка ОСОБА_3 зобов`язалась опікуватись своїм батьком ОСОБА_2 до кінця його днів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та мав захворювання.

Так, станом на день складання заповіту від 05 вересня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 , через захворювання ОСОБА_2 самостійно прочитати його текст не міг.

Доказів наявності у ОСОБА_2 іншого житла, на яке він би мав законне право, суду не надано.

З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Разом із цим, особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку.

Так, за правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановлено, що відповідачкою про застосування строку позовної давності було заявлено в суді першої інстанції (а. с. 171, 191-193, том 1).

Спірні нотаріально посвідчені правочини були укладені між сторонами 16 жовтня 2010 року, однак, за захистом своїх прав ОСОБА_2 звернувся до суду лише 08 вересня 2014 року, тобто зі спливом трьох років після їх укладення.

Зазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилилися щодо мотивів такої відмови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову, однак з помилкових мотивів, судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов