КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 761/9882/23
провадження № 22-ц/824/3391/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про стягнення пені за договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мамаєва Дмитра Юрійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року в складі судді Притули Н. Г.,

встановив:

22.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» (далі - ТОВ «ВКФ Фарби України») про стягнення пені за договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.02.2016 між ним та ТОВ «ВКФ Фарби України» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 14/4/ШК.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками: квартира АДРЕСА_1 , кількість кімнат - 1, загальна площа 26,43 м2 ( п. 2.2).

Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2017 року ( п.2.4).

Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає: 340 947 грн, в тому числі ПДВ 20% - 56 824 грн 50 коп. ( п. 4.2).

На виконання умов договору ним було сплачено на рахунок відповідача 100% вартості майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості в сумі 320 110 грн.

Відповідач, в порушення виконання покладених на нього зобов`язань згідно умов договору, не завершив будівництво житлового будинку та станом на дату подання позову його не було введено в експлуатацію, чим позбавив його можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру в цьому будинку.

За невиконання зобов`язання з боку відповідача, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача» позивач просив стягнути на його користь пеню у розмірі 212 955, 50 грн, нарахованої за період з 01.07.2017 по 13.03.2023 виходячи з вартості послуг за договором - 340 947 грн, розрахункова ставка -3%, та відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував висновок Верховного Суду , викладений в постанові від 17 травня 2023 року (справа №591/19/20) про те, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами на підставі договору інвестування у будівництві житла (купівлі-продажу майнових прав).

25.10.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Мамаєв Д. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм процесуального права, суд не встановив усі обставини справи не дослідив зібрані докази, надавши неправильну оцінку обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права.

Не погоджується з тим, що до даних правовідносин підлягають застосуванню висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 17 травня 2023 року (справа №591/19/20), оскільки вони стосувались саме договору інвестування у будівництві житла, тобто є відмінними від обставин даної справи. У відповідача існувало лише зобов`язання зарезервувати квартиру та передати її позивачу після введення будинку в експлуатацію.

В свою чергу, відповідно до змісту укладеного договору, зокрема п. 1.1. ст. 1, сторонами обумовлено, що відповідач не лише продає майнові права на об`єкт нерухомості, а безпосередньо забезпечує його будівництво.

Право на будівництво виникло у відповідача на підставі договору №28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року, укладеного між Державним вищим навчальним закладом «Київський індустріальний коледж» та ТОВ «ВКФ Фарби України», копія якого додається до апеляційної скарги як письмовий доказ.

Фактично відповідач є забудовником, на якого покладено обов`язок здійснювати будівництво, забезпечувати спорудження та введення в експлуатацію об`єкта будівництва.

Укладений договір купівлі-продажу № 14/4ШК від 01.02.2016 нерухомості через майнові права відповідає ознакам споживчого договору, оскільки його предметом є набуття у власність товару у вигляді квартири, що в подальшому буде використовуватись ним для власних потреб. Тобто, позивач є споживачем за договором, а саме результатів будівельної діяльності відповідача - об`єкту житлового будівництва, одиниці нерухомості, передачею якої забезпечувалось виконання зобов`язань згідно укладеного договору. Тобто, до цих відносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів».

Висновки Верховного Суду, які врегулювали питання можливості стягнення пені за порушення виконання зобов`язань банком за депозитним договором фактично не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, враховуючи предмет спору та обставини справи.

Також не погоджується з позицією суду, що договором не передбачено строк завершення будівництва та введення житлового будинку в експлуатацію. Відповідно до п.2.4 договору №14/4/ШК купівлі продажу майнових прав від 01 лютого 2016 року запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2017 року.

Звертає увагу, що в провадженні Київського апеляційного суду перебували апеляційні скарги на ухвали Шевченківського районного суду м. Києва в справах №761/9886/23, №761/9891/23, 761/9736/23, 761/9748/23, 769867/23, 761/9846/23, 761/9827/23, 761/10038/23, 761/9859/23, 761/9872/23, 761/10669/23 про передачу справи на розгляд до Броварського районного суду. В зазначених справах зроблені відповідні висновки про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин на підставі укладених договорів купівлі-продажу майнових прав підтверджується постановами Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №755/3509/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 524/8390/20, від 28 квітня 2021 року у справі №752/15913/19, від 21 березня 2018 року у справі №761/24881/16, від 07 жовтня 2020 року у справі №755/3509/18.

08.05.2024 представник ТОВ «ВКФ Фарби України» - адвокат Мороз С. С. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Вважає, що судом першої інстанції правомірно та з дотриманням вимог процесуального закону враховано висновки Верховного Суду, сформовані в справі №591/19/20 з подібними правовідносинами.

Крім цього, Верховним Судом в постанові від 25 березня 2024 року (справа №759/9026/21) сформовано чіткий та однозначний висновок про те, що приписи ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли з договорів купівлі-продажу майнових прав.

Заперечує можливість прийняття копії договору №28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року, укладеного між Державним вищим навчальним закладом «Київський індустріальний коледж» та ТОВ «ВКФ Фарби України», з підстав її неподання до суду першої інстанції, ненадання доказів у підтвердження неможливості долучення вказаного договору до матеріалів справи в суді першої інстанції, а також безвідносності цього договору до предмету спору.

Окремо зауважує, що договором №28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року передбачено перехід права на виконання функцій замовника щодо проектування та будівництва, а не обов`язку здійснення такого будівництва особисто.

За умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав, будь-якого обов`язку безпосередньо здійснювати будівництво відповідач не має.

При цьому сторони на власний розсуд виклали п. 2.4 договору та визначили саме запланований термін будівництва, а не кінцеву дату його завершення.

При розгляді справи №369/6303/19 в постанові від 22 липня 2020 року Верховний Суд висловився щодо подібного за змістом пункту щодо не чітко визначеного строку введення будинку в експлуатацію. Твердження апеляційної скарги в частині визначення строку завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію є необґрунтованими та такими, що суперечать положенням укладеного договору. Скаржник позбавлений можливості зазначати на несвоєчасне введення будинку в експлуатацію як на обставину, що обумовлює порушення його права.

Вважає, що вирішення апеляційним судом спору щодо підсудності у зазначених скаржником справах н е може трактуватись як обставина про можливість застосування до наявних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» у буд-яких інших питаннях, аніж визначення підсудності.

Постанови Верховного Суду в справах №755/3509/18, № 524/8390/20, №752/15913/19, №761/24881/16, №755/3509/18 не стосуються ані скаржника , ані відповідача в даній справі, що виключає можливість стверджувати про будь-яке преюдиційне значення даних судових рішень. В жодній з наведених справ предметом спору не визначалось стягнення з відповідача пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справ матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 01 лютого 2016 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» (продавець) та ОСОБА_1 ( покупець) укладено договір купівлі продажу майнових прав № 14/4/ШК.

За змістом цього договору, об`єкт капітального будівництва - житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :91:050:0046, право на спорудження якого виникло у продавця на підставі договору №28/05-Ф3/14 від 28 травня 2014 року, укладеного між Державним вищим навчальним закладом «Київський індустріальний коледж» та ТОВ «ВКФ Фарби України» ( п.1.1.) .

Об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді квартири, спорудження якої здійснює продавець ( п. 1.2).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками: квартира АДРЕСА_1 , кількість кімнат - 1, загальна площа 26,43 м2 ( п. 2.2).

Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2017 року ( п.2.4).

Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає: 340 947 грн, в тому числі ПДВ 20% - 56 824 грн 50 коп. ( п. 4.2).

У випадку не виконання та/або несвоєчасного виконання своїх обов`язків, передбачених п.5.4.4 цього договору, покупець відшкодовує понесені продавцем та/або експлуатуючою організацією випатрати, пов`язані з утриманням об`єкту нерухомості ( п. 7.1).

Згідно довідки від 15.02.2016 про фінансування 100% майнових прав по договору №14/4/ШК від 01.02.2016 ОСОБА_1 сплатив продавцю 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідач не виконав покладені на нього обов`язки у встановлені строки, не завершив будівництво будинку та об`єкт житлового будинку не введено в експлуатацію, а тому у відповідності до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на нього повинна бути покладена відповідальність у виді пені в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) за період з прострочення виконання робіт (надання послуг) з 01.07.2017 по 13.03.2023, виходячи з вартості послуг за договором - 340 947 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору інвестування у будівництво житла ( купівлі-продажу майнових прав).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних споживчих правовідносинах такої слабшої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), виконання робіт, надання послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать закону.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу майнових прав від 01 лютого 2016 року № 14/4/ШК був укладений ОСОБА_1 з метою набуття у кінцевому результаті права власності на квартиру у багатоквартирному житловому будинку для власних потреб, а отже на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 587/823/19 Верховний Суд, змінюючи мотиви відмови суду апеляційної інстанції у задоволенні вимоги про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, дійшов висновку, що положення зазначеної статті застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21, на правовідносини, які виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, стороною яких є фізична особа, метою якої є придбання житла для власних потреб, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє стверджувати, що вона поширюється на договори підряду та договори про надання послуг. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли з договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відсутні правові підстави для стягнення з продавця за договором купівлі-продажу майнових прав пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що така пеня підлягає нарахуванню у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) виконавцями робіт і надавачами послуг, а не продавцями товарів. Способи захисту прав покупця за споживчим договором купівлі-продажу передбачені статтями 8, 9 Закону України «Про захист прав споживачів».

Звертаючись до суду з позовом позивач, посилаючись на порушення встановленого у договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру орієнтовного строку здачі будинку в експлуатацію, просить застосувати до відповідача відповідальність, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Приписи статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлюють права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Частиною п`ятою зазначеної статті передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Поряд з цим, продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18 частини першої статті 1 зазначеного закону).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Робота - це діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 21 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У зобов`язаннях по виконанню робіт на одного з контрагентів покладається обов`язок виконати роботу, яка б завершувалась досягненням певного матеріального результату, а у зобов`язаннях про надання послуг діяльність контрагента спрямована на вчинення юридичних і фактичних дій, які безпосередньо не породжують матеріальних наслідків або зовсім не повинні завершуватися матеріальними наслідками, тобто споживання послуги має місце в процесі її надання, на відміну від роботи, споживання результатів якої зазвичай не збігається з часом її виконання.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

Також відсутні підстави для поширення на правовідносини сторін дії Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

За змістом спірного договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру відповідач зобов`язувався передати позивачу у власність майнове право на квартиру, що знаходиться у будинку, а позивач зобов`язувався сплатити відповідачу ціну продажу майнового права згідно з умовами цього договору та прийняти майнове право. Умовами договору передбачено порядок передачі визначеного у договорі купівлі-продажу майна.

Зазначене цілком відповідає характерним ознакам договору купівлі-продажу. Отже спірний договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру не є договором підряду чи договором про надання послуг.

Сторони погодилися з такими умовами договору, заперечень щодо їх формулювань не висловлювали, в судовому порядку, у тому числі в межах справи, що переглядається, не заявляли про недійсність умов зазначеного вище договору купівлі-продажу.

Таким чином, зміст договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 01 лютого 2016 року дозволяє дійти висновку про те, що між сторонами не виникло правовідносин з надання послуг або виконання робіт.

Оскільки абзац перший частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені з відповідача на користь позивача по справі.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що за укладеним договором сторони узгодили, що на відповідача покладається обов`язок з будівництва об`єкта нерухомості й останній надає відповідні послуги з будівництва, спростовується текстом укладеного договору купівлі-продажу майнових прав від 01 лютого 2016 року, за яким сторони передбачили, що продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Надані до апеляційної скарги нові докази, а саме: копії договору №28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника, укладеного між Державним вищим навчальним закладом «Київській індустріальний коледж» та ТОВ «ВКФ «Фарби України», додаткової угоди №1 до Договору про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 28 травня 2014 року, Акту-приймання-передачі будівельного майданчика від 28 травня 2014 року та Декларації про початок виконання будівельних робіт не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції з огляду на таке.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Суд апеляційної інстанції не може врахувати як докази копії договору №28/05-ФЗ/14 від 28 травня 2014 року про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника, укладеного між Державним вищим навчальним закладом «Київській індустріальний коледж» та ТОВ «ВКФ «Фарби України», додаткової угоди №1 до Договору про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 28 травня 2014 року, Акту-приймання-передачі будівельного майданчика від 28 травня 2014 року та Декларації про початок виконання будівельних робіт, оскільки останні суду першої інстанції надані не були, підстав неможливості подання вказаних доказів суду першої інстанції для врахування при ухваленні судового рішення в апеляційній скарзі не зазначено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Мамаєва Дмитра Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук