КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Колесник О.М.
Апеляційне провадження №22-ц/824/6552/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу товару, стягнення вартості сплаченого товару, відшкодування моральної шкоди, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 30 березня 2018 року позивачка придбала у інтернет-магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого є ФОП ОСОБА_2 , мобільний телефон марки «Iphone 8 Plus 64 Gb Silver (Apple Iphone)». Однак на даному телефоні тріснула кнопка, у зв`язку з чим позивачка звернулась до відповідача з проханням здійснити гарантійний ремонт телефону та на час ремонту надати їй у користування аналогічний телефон. На дане звернення остання отримала відмову.

Також позивачка вважає, що продажем неякісного товару та відмовою усунути його недоліки, їй було завдано моральних страждань, а тому просила суд розірвати договір купівлі-продажу вказаного телефону, стягнути на її користь вартість телефону та моральну шкоду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі зазначає, що під час судового засідання 24 листопада 2023 року суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивачки про витребування доказів. Дана ухвала суду окремим документом не оформлювалась, висновки та мотиви відмови у задоволенні цього клопотання у судовому рішенні не зазначені, що є окремим порушенням процесуального законодавства.

Апелянтка просить суд «протокольну ухвалу» Дарницького районного суду міста Києва прийняту у судовому засіданні 24 листопада 2023 року скасувати та задовольнити клопотання позивачки про витребування відомостей.

Вказує, що суд першої інстанції не застосував статтю 492 ЦК України, відповідно до якої, окрім іншого, відповідач є особою, яка здійснювала торгівлю та надавала послуги з використанням торгівельної марки ІНФОРМАЦІЯ_4, та здійснила продаж товару позивачці через інтернет сайт ІНФОРМАЦІЯ_2.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не застосував ст. 1 ЗУ «Про авторське право і суміжні права», згідно якого відповідач є власником веб-сайту як особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту.

Наголошує, що визнання судом першої інстанції факту, що ФОП ОСОБА_2 не є реєстратором доменного ім'я ІНФОРМАЦІЯ_2 є одночасно висновком, який не відповідає дійсним обставинам справи та визнанням встановленими недоведених обставин справи.

Також, позивачка зазначає, що у червні 2020 року вона отримала заяву від 25 травня 2020 року про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року.

Вважає, що вказана вище ухвала є незаконною, тому просить суд скасувати дану ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року про скасування заочного рішення.

До Київського апеляційного суду, 09 лютого 2024 року, надійшов відзив ФОП ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначає, що судом першої інстанції повно та об'єктивно встановлено та досліджено обставини справи, а оскаржувані рішення ухвалено з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, принципів верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 08 квітня 2024 року.

В судове засідання до Київського апеляційного суду з`явилась представниця відповідача ФОП ОСОБА_2 - адвокат Поночевна А.О.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, заяв, клопотань про відкладення суду позивачка не направляла, тому відсутні підстави вважати її неявку поважною.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 30 березня 2018 року позивачка придбала у інтернет-магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2» мобільний телефон марки «Iphone 8 Plus 64 Gb Silver (Apple Iphone)».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто правочин з купівлі- продажу товару передбачає наявність двох сторін правочину.

Положеннями п. 7 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим ЗКУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими розрахунковими документами.

Як, вбачається з товарного чеку № 597038 від 30 березня 2018 року у інтернет-магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_1 було продано мобільний телефон марки «Iphone 8 Plus 64 Gb Silver(Apple Iphone)» НОМЕР_1 , вартістю 22 837 грн. (а.с. 10).

Вказаний товарний чек містить напис «Інтернет-магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3» і фігурний штамп «ІНФОРМАЦІЯ_4», при цьому він не містить прізвище посадової особи та його підпису, яка передала товар, а також печатки та штампу юридичної особи або ФОП, яке видало даний товар, чек. Такі ж дані відсутні і в гарантійному талоні.

При цьому, в даному товарному чеку відсутня інформація, що ФОП ОСОБА_2 є особою, що здійснила продаж спірного товару та отримала за цей продаж суму грошових коштів.

Терміни «розрахунковий документ» та «електронний розрахунковий документ» вживаються в цьому ЗУ «Про захист прав споживачів» у значенні, наведеному в ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», відповідно до якого розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовій чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлі, валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором: розрахункових операцій, чи заповнений вручну.

Положеннями п. 15 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункові операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані надавати в паперовій та/або електронній формі покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший розрахунковий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Порушення цього правила тягне за собою відповідальність, передбачену зазначеним законом, але не може бути підставою для застосування до порушника адміністративних чи фінансових санкцій, передбачених законодавством з питань оподаткування.

Враховуючи вище викладене, саме такий розрахунковий документ мав бути виданий позивачу особою, що безпосередньо здійснила продаж товару, а факт відсутності розрахункового документа оформленого належним чином свідчить про те, що ОСОБА_1 не вимагала від продавця видачу їй такого документу.

Відповідно до гарантійного талону № 597038 від 30.03.2018 мобільний телефон марки «Iphone 8 Plus 64 Gb Silver» має гарантійний строк 12 місяців (а.с. 11-12).

Зі скаргами на неналежну якість товару позивачка зверталась до інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ФОП ОСОБА_2 (а.с. 15).

Пунктом 15 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що недолік це будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).

Положеннями ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Положеннями п. 12 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Враховуючи вище викладене, у разі виявлення недоліків споживач, має право вимагати: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару, а у разі виявлення істотних недоліків: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

При цьому, в судовому засіданні не встановлено та стороною позивача до матеріалів справи не додано, доказів того, щодо встановлення і підтвердження факту виникнення недоліків чи істотних недоліків товару, як і висновків про те, що такі недоліки або істотні недоліки виникли з вини саме продавця товару, а не покупця в процесі експлуатації.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_2 , зареєстрований як фізична особа-підприємець 27 лютого 2017 року (а.с. 20-21) та є лише власником знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_4», що не створює для нього правових наслідків у вигляді відповідальності перед особами, що здійснюють придбання товарів в інтернет магазинах, а ФОП ОСОБА_2 не є особою, яка безпосередньо передає товар у власність та не отримує за таку передачу грошові кошти, що становлять вартість товару.

Крім того, в судовому засіданні не встановлено та стороною позивача до матеріалів справи не додано, доказів того, що ФОП ОСОБА_2 є реєстрантом доменного імені «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Згідно статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, позивачкою не надано доказів в розумінні ст.76 ЦПК України, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність наявності у діях чи бездіяльності ФОП ОСОБА_2 ознак порушення цивільних прав та інтересів ОСОБА_1 як споживача, не надано таких доказів і в суд апеляційної інстанції.

Відповідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом статті 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як випливає зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень статті 51 ЦПК України та з урахуванням частини п`ятої статті 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено пунктом 1 частиною першою статті 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З наведеного слідує, що законодавством покладено саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє.

Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати відповідне клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є належним відповідачем. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд позбавлений можливості проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За обставин не надання позивачкою належних та допустимих доказів того, що ФОП ОСОБА_2 є реєстрантом доменного імені «ІНФОРМАЦІЯ_4», доказів, укладення ним з ОСОБА_1 усних чи письмових договорів про надання вказаного товару, суд першої інстанції прийшов до правильного до обґрунтованого про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу товару - мобільного телефону іРhone 8 Plus 64 Gb Silver (Apple іРhone) MQ8M2 (серійний номер 38).

Правильним висновком суду першої інстанції є те, що оскільки вимоги про стягнення 22 837 грн. вартості сплаченого товару та відшкодування 20 000 грн. моральної шкоди є похідними від вимоги про розірвання договору купівлі-продажу товару, в задоволенні якої судом відмовлено, тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки апелянткою наявних у матеріалах справи доказів, повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 10 вересня 2024 року .

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова