МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/5106/23
Провадження № 22-ц/812/113/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 13 листопада 2008 року у розмірі 61577,14 грн станом на 17 липня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 13 листопада 2008 року.

При підписанні заяви, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Заявою відповідача також підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

13 листопада 2008 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В цій довідці відповідач власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений».

Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50000 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 17.07.2023 року має заборгованість 61577,14 грн, яка складається з наступного: 48524,38 грн - заборгованість за кредитом; 13052,76 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів AT КБ "ПриватБанк".

На підставі викладеного, AT КБ "ПриватБанк" просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 13 листопада 2008 року у розмірі 61577,14 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2023 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2008 року в розмірі 48528 грн 79 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 48524 грн 38 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 4 грн 41 коп., а також стягнуто судовий збір у розмірі 2115 грн 25 коп.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що 13 листопада 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості, тому позивач змушений звернутись до суду.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Відповідно до укладеного договору, відкрито рахунок та надано ОСОБА_1 кредитну картку, останню за № НОМЕР_1 з терміном дії до 08/23.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я ОСОБА_1 встановлювався кредитний ліміт з 50000,00 грн. до 0,00 грн.

З виписки, наданої Банком по рахунку клієнта вбачається що з 26 листопада 2008 року відповідач користувався кредитною карткою. Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12 квітня 2012 року, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

На підставі викладеного, суд першої інстанції констатував, що відповідач користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 17.07.2023 року у відповідача виникла заборгованість за кредитом у розмірі 61577,14 грн, з яких: 48524,38 грн. заборгованість за тілом кредиту; 13052,76 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн. заборгованість за комісією; 0,00 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Проаналізувавши положення ст. 207, 526, 626, 628, 634, 638, 1050, 1054 ЦК України, а також правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), суд першої інстанції вважав, що Умови і правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 13 листопада 2008 року процентна ставка не зазначена, проте 31 серпня 2010 року відповідачем підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду, відповідно до якої зокрема, зазначена базова процентна ставка у розмірі 2,5 % на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів на рік. Порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості.

Наданий же позивачем до суду розрахунок заборгованості за кредитом передбачає поступове зростання відсоткової ставки: починаючи з 36,0%, далі 30 %, 34,8, 43,20%. Але жодних доказів на підтвердження таких розмірів процентної ставки позивачем до суду не надано.

Також суд першої інстанції вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин і правила частини першої статті 634 ЦК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що без надання підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відсутні також підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Не містить безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 13.11.2008р. у вигляді заяви, підписаної сторонами, і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав і він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 р., справа № 342/180/17 та у постанові Верховного суду від 27.08.2020 р., справа №188/1815/17.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника лише суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 48524,38 грн та заборгованості за користування кредитом, станом до підвищення процентної ставки у розмірі 4,41 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині не задоволених вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 13052,76 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по процентам, допустивши грубе порушення норм цивільного права, оскільки, до суду була надана копія заяви від 13.11.2008, в якій відповідач особистим підписом погодився з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг; він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис на вказаній заяві.

Отже, заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку (www.privatbank.ua) складають Договір про надання банківських послуг.

Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві.

Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, так як суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

В подальшому карта була перевипущена та відповідач отримав нові карти з подовженим строком дії. Після отримання перевипущених карток відповідач здійснив дії щодо їх активації, користувався перевипущеними картами, а також отримував кредитні кошти.

У виписці про рух коштів чітко прослідковується, що відповідач знімав кошти через банкомат, розраховувався кредитною картою за покупки в торгових точках, поповнював карту через термінали самообслуговування та інше. Крім цього, відповідач частково погашав наявну заборгованість та продовжував користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці. Всі ці операції підтверджують факт отримання кредитних карток та їх використання, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Банківська виписка має статус первинною документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5).

Таким чином, Банком надані суду саме первинні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором. Надана виписка по карткових рахунках та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.

Відповідно до ч. 2. ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Отже, відповідач не лише отримав кредитну картку, а й визнав укладення кредитного договору га погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості.

Тому на думку апелянта, позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, не може бути взята до уваги, оскільки у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

На підтвердження того, що сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, а також розмір процентної ставки, відповідачем надано суду Заяву-анкету від 13.11.2008року, Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду, які підписані особисто 13.11.2008року відповідачем.

У наданій Заяві встановлена базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), тип кредитної картки, валюта кредиту, порядок погашення, тощо. Отже, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору.

Апелянт вважає, що позивачем надано до суду належні, допустимі і достатні докази того, що нарахування та стягнення процентів з відповідача є правомірним. Проте, на вказаний факт суд першої інстанції уваги не звернув, та цілком безпідставно вважав, що відсоткова ставка не узгоджена сторонами при укладенні договору.

Розмір базової процентної ставки зазначений також у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду 2,5% на місяць, крім того сторони погодили у Довідці розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір неустойки (пені та штрафу).

Тому, умови кредитування із використанням кредитної карти «Універсальна» розцінюються як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 08.04.2010 року шляхом підписання заяви-анкети та довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового період", а тому є підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитом, який повинен застосовуватися при розрахунку заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин відмова у задоволені вимог про стягнення процентів у повному обсязі є порушенням ст. ст. 1048, 1054 ЦК України.

Відповідач не звертався до Банку щодо розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами та прийняв їх до виконання, адже протягом тривалого часу користувався кредитною карткою та частково погашав заборгованість. Відповідач не спростував жодними належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами; не заперечував розмір наявної заборгованості.

На підставі викладеного, апелянт вважає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи. У такому випадку судове засідання відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином. Відповідач в силу приписів ст. 131 ЦПК України також вважається повідомленим про час і місце розгляду справи, оскільки повістка повернулася до суду з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог апелянтом не оскаржується. Не оскаржене воно в цій частині в установленому законом порядку також відповідачем.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Даний правовий висновок неодноразово повторювався в і постановах Верховного Суду.

Тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 48524,38 грн апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині щодо часткового задоволення вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що 13 листопада 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви. В заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Проте Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 листопада 2008 року шляхом підписання відповідачем заяви.

Неможливо в даному випадку також застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (13 листопада 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обстави Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, з висновками суду в цій частині погоджується.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами та не спростована відповідачем, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті рішення суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.

Однак, приймаючи рішення суд першої інстанції не звернув уваги, що додана позивачем до позову та підписана відповідачем 13 листопада 2008 року заява містить дані про тип та номер кредитної картки, а саме про те, що відповідачу видана кредитка «Універсальна» № НОМЕР_2 , а також містить інформацію про кредитний ліміт в сумі 250 грн, базову процентну ставку у розмірі 2,5% в місяць із розрахунку 360 днів в році, строк дії картки -12/11.

За такого посилання суду на те, що відписана відповідачем заява не містить відомостей про базову процентну ставку не відповідають обставинам справи.

Крім того, позивачем була додана до позову підписана відповідачем Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій сторони також погодили базову процентну ставку у розмірі 2,5% в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості із розрахунку 360 днів в році, крім того сторони погодили у Довідці розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір неустойки (пені та штрафу).

Отже, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 13 листопада 2008 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 заяви та Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Згідно наявної в матеріалах справи довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався, зокрема, 19.11.2008р. було встановлено кредитний ліміт в розмірі 29000грн., 16.02.2010р у розмірі 250грн., 24.10.2011р.- у розмірі 190грн., 26.11.2014р.- у розмірі 800грн., 1805.10.2017р.- у розмірі 6000грн.,08.07.2018р.- 8000грн., 24.01.2019 - 21000грн., 26.12.2019 -27500грн., 24.07.2020 -33000грн., 26.10.2020 - 38000грн., 16.06.2021- 43000грн., 24.09.2021, 09.01.2023 та 01.03.2023 по 50000грн., а 07 березня 2023р.-0,00грн. (а. с.24).

Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідач на підставі названого договору отримав декілька карток, останню 26.12.2019 року № 703051 зі строком дії до останнього дня серпня 2023 року (а. с.25). Про факт отримання кредитних карток також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувався вказаними картками, знімав кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, частково погашав заборгованість тощо. Вказані операції неможливі без фізичного пред`явлення кредитної картки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду та доводами позивача про те, що виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Крім того, слід врахувати, що у постанові НБУ № 705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» також зазначено, що документи за операціями з використанням електронних платежів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 13 листопада 2008 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідач отримав декілька карток, останню зі строком дії до останнього дня серпня 2023 року.

В той же час, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами тільки в сумі 4грн.41коп., пославшись на те, що з наданої позивачем заяви не вбачається домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, що така домовленість випливає тільки з Довідки про умови кредитування, в якій зазначена базова процентна ставка у розмірі 2,5%, проте розрахунок заборгованості зроблений з урахуванням не тільки зазначеної процентної ставки, а й підвищених процентних ставок, а саме 34,8%, 36% та 43,2%. Проте, при цьому судом не наведено розрахунок та не зазначено за який період судом визначена до стягнення сума заборгованості за процентами саме у розмірі 4,41грн.

Згідно наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості, відповідач станом на 17.07.2023 року має заборгованість 61577,14 грн, яка складається з наступного: 48524,38 грн - заборгованість за кредитом; 13052,76 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Визначаючи розмір заборгованості за процентами, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з того, що як уже зазначалося, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, оскільки відповідач уклав кредитний договір з позивачем та отримав кредитні кошти від банку, він зобов`язаний повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Заява позичальника та Довідка про умови кредитування, які підписані відповідачем, містить в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 2.5% в місяць, що становить 30% річних. Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки відповідачем суду надано не було.

Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк починаючи з листопада 2008р. до серпня 2014р. розрахував заборгованість, виходячи з погодженої сторонами первісної процентної ставки (30% річних), з вересня 2014р. по березень 2015р. з не погодженої процентної ставки (34,8% річних), з квітня 2015 року по 21 грудня 2019 року з не погодженої процентної ставки (43,2% річних), з 22 грудня 2019р. по липень 2020 року з не погодженої процентної ставки (42 % річних), з серпня 2020 року по жовтень 2021 року- з не погодженої процентної ставки (40,8% річних), з квітня 2022 року по червень 2022р. також з не погодженої процентної ставки (20.4% річних), з липня 2022р. по серпень 2022р- з погодженої процентної ставки (30% річних), з вересня 2022 року по травень 2023р. підвищеної відсоткової ставки 40,8 % річних).

Проте належних та допустимих доказів погодження інших процентних ставок в тому числі і підвищеної процентної (простроченої) ставки з позичальником позивачем суду надано не було, а тому слід дійти висновку, що у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за не погодженими, в тому числі і збільшеними процентними ставками.

Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та зробленим за первісною процентною ставкою 30% річних(2,5% на місяць), і цей розрахунок підтверджується випискою руху коштів за рахунком, станом на 17 липня 2023 року залишок заборгованості за тілом кредиту складав 47604, 52 грн, а за відсотками- 8559,93 грн.

За такого колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитом підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 8559,93 грн.

Проаналізувавши зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд зазначеним в тексті постанови обставинам належної правової оцінки не дав та не встановивши дійсні обставини по справі і не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, помилково задовольнив позовні вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за процентами тільки в сумі 4,41грн, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості станом на 17 липня 2023 року за процентами у сумі 8559,93 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення. В той же час підстави для задоволення позовних вимог про стягнення процентів в повному обсязі відсутні, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2684грн. Оскільки позовні вимоги банку про стягнення відсотків задовольняються апеляційним судом в розмірі 13,9%, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 373,10грн.

За подачу апеляційної скарги позивач сплатив судовий збір у розмірі 4026грн, хоча виходячи з оскаржуваної ним суми повинен був сплатити 853,51грн. Оскільки його вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольняються на 65,6%, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 559,90грн.

Таким чином, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 933 грн. (373,10грн. +559,90грн.= 933 грн.)

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2023 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 4 грн 41 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», заборгованість за відсотками за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2008 року в розмірі 8559 грн.93коп., а також судовий збір у розмірі 933 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 лютого 2024 року