Провадження №2/523/1352/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дмітрієвої В.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Непомнящого О.В.,

представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Козирєвої Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одесі, цивільну справу №523/17707/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої О.В., державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В., треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Одеська міська рада, про визнання правочинів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Суть позову позивача ОСОБА_1

29.09.2021 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Скорохватова Н. подала до суду позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої О.В., державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В., треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Одеська міська рада про визнання правочинів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно, та просить:

1. Визнати протиправним та скасувати Рішення державного реєстратора Одеської обласної комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35668092 від 14.06.2017 та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 20903682 від 12.06.2017 про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. Б за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101.

2. Визнати недійсним договір дарування №723 від 23.05.2018 року нерухомого майна частки житлового будинку (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м. та складових частин нерухомого майна - будівлі гаражу (літ. Н), будівлі сараю (літ. О), будівлі сараю (літ. П), вбиральні (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В.

3. Скасувати Рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 41253102 від 23.05.2018 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 26292548 від 23.05.2018 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м та складових частин об`єкта нерухомого майна, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснений 23.05.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального кругу Борисовою Н.В. на підставі договору дарування від 23.05.2018 року, зареєстрований під №723.

4. Визнати недійсним договір дарування №720 від 23.05.2018 року нерухомого майна - частки житлового будинку (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м та складових частин нерухомого майна - будівлі гаражу (літ. Н), будівлі сараю (літ. О), будівлі сараю (літ. П), вбиральні (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В.

5. Скасувати Рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 41252349 від 23.05.2018 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №26292383 від 23.05.2018 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на частку житлового будинку (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м та складових частин об`єкта нерухомого майна, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснений 23.05.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. на підставі договору дарування від 23.05.2018 року, зареєстрований під №720.

6. Витребувати у ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) нерухоме майно - житловий будинок (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м, будівлю гаражу (літ. Н), будівлю сараю літ. О), будівлю сараю (літ. П), вбиральню (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) з чужого незаконного володіння.

7. Скасувати Рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої Олександри Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 58815497 від 17.06.2021 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме запис про реєстрацію за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) црава власності на житловий будинок (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м та складових частин об`єкта нерухомого майна №42563270 від 17.06.2021 року, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснений 17.06.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В.

8. Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), право власності на нерухоме майно - житловий будинок (літ. Б) загальною площею 76,2 кв.м, будівлю гаражу (літ. Н), будівлю сараю (літ. О), будівлю сараю (літ. П), вбиральню (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог, позивач ОСОБА_1 зазначив, що з 1986 року він зареєстрований і постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 .Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,24 г, та складається з трьох житлових будинків (літ. А, Б та Г), загальною площею відповідно 81,60 кв.м., 76,1 кв.м. та 33,8 кв.м., які були побудовані ще у 1946 році, та господарських споруд загальною площею 87,7 кв. м.Земельна ділянка площею 0,24 га (0,12 га - сільськогосподарські угіддя та 0,12 га - під житловою забудовою) з 1898 року належала його прапрадіду ОСОБА_6 , що зафіксовано Одеським нотаріусом Порфирієм Григоровичем Навроцьким, згідно виписки з актової книги для актів на нерухоме майно на 1899 рік на стор. 114 №97.Отже, понад 100 років земельна ділянка перебуває у власності та використовується члені родини позивача, та передавалась з покоління в покоління.Згідно Довідці від 24 лютого 1993 року, виданої адміністрацією радгоспу на ім`я ОСОБА_1 , земельна ділянка площею 0,12 га, розташована у АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ) зареєстрована за ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син ОСОБА_6 та дід позивача ОСОБА_7 (копія свідоцтва про смерть додається). ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (копії свідоцтва про народження та смерть додаються). ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати позивача ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .В будинку залишилися проживати позивач та члени його родини - дружина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , та донька ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Так, відповідно до записів у домовій книзі, яка ведеться починаючи з 1950 року, теперішній час в будинку зареєстровані: - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , його дружина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_12 народжень донька ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , онук ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , онук ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , та онука ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_15 . Після смерті батька ОСОБА_10 та матері ОСОБА_11 , позивач є єдиним спадкоємцем по закону.У зв`язку із тим, що право власності на житловий будинок з прибудовами, господарським спорудами (вбиральнею, гаражем, сараєм та огорожею), розташований на земельній ділянці, не було оформлено належним чином, позивач не звертався до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину у встановлений строк, але фактично прийняв спадкове майн, так як з 1986 року і по теперішній час постійно зареєстрований та проживає у будинку, користується ним та земельною ділянкою, сплачує всі необхідні витрати та здійснює ремонті роботи для підтримання будинку у належному стані.

Як стало відомо позивачу випадково у травні 2021 року, відповідач ОСОБА_2 , яка була дружиною померлого сина позивача, ОСОБА_13 , незаконно, без відома та згоди позивача, обманним шляхом, оформила на своє ім`я право власності на житловий будинок літ. Б та інше нерухоме майно, яке є складовою частиною об`єкту нерухомого майна. Так, 12. 06.2017 року (після смерті сина) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем зроблено запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Позивач вважає, що державний реєстратор безпідставно не законно провів реєстрацію права власності. ОСОБА_2 ніколи не була зареєстрована в зазначеною будинку, а деякий час проживала в ньому разом з ОСОБА_13 та дітьми. В подальшому, 23.05.2018 року ОСОБА_2 подарувала зазначений житловий будинок своїй матері - відповідачу ОСОБА_3 на підставі Договорів дарування №720 та 723, засвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. Приватним нотаріусом були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №41253102 та №41252349 від 23.05.2018. Зазначений договір відповідачами був укладений з метою позбавити ОСОБА_1 права власності, приховавши незаконну угоду, тобто недобросовісно, оскільки не мала права на зазначене майно, право власності на яке було нею оформлене безпідставно та з порушенням порядку, встановленого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, зазначені договори дарування є фіктивними, тобто такими, що вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, оскільки після їх укладення не відбувся фактичний перехід прав, так як ОСОБА_2 продовжував користуватися зазначеним майном. На користь доводів про фіктивність оскаржуваних договорів дарування вказує той факт, що відповідач ОСОБА_3 після укладення договорів дарування в будинок не вселялася та ніколи там не проживала, що фактично вказує на те, що майно по договору дарування нею прийнято не було та не використовувалось, а отже нею у повній мірі не здійснювалось прав масності на вказане майно. В подальшому, а саме 17.06.2021 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу №4567, відповідно до якого вона продала зазначений житловий будинок ОСОБА_5 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою Олександрою Валеріївною, якою прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №58815497 та зареєстровано право власності на ім`я ОСОБА_5 .

З підстав, визначених статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, позивач ОСОБА_1 звертається до суду за захистом свого порушеного права. ОСОБА_1 прийняв спадкове майно після смерті батька ОСОБА_10 та матері ОСОБА_11 , оскільки вступив в фактичне управління та володіння спадковим майном, та постійно мешкав разом з батьками по день їх смерті в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Суть відзиву відповідача ОСОБА_3

26.01.2022 року відповідач ОСОБА_3 , скористалася своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позовну заяву, яким не визнала заявлені позовні вимоги, просила відмовити у задоволенні позов. В обґрунтування відзиву на позов, зазначила наступне: її донька ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , познайомились в 1999 році. Зустрічалися нетривалий час, після чого почали жити разом в її будинку за адресою: АДРЕСА_2 . У них було порозуміння. Діти отримали розписку-погодження від ОСОБА_1 на будівництво житлового будинку та виділення їм частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Після отримання згоди на будівництво, її донька зі своїм чоловіком, та сином позивача, нині покійним, почали будівництво. Будівництво проводилось власними силами за власні кошти. У 2008 році діти переїхали жити до власного будинку літера «Б» по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_13 після перенесеної онкологічної хвороби - помер. Після смерті ОСОБА_13 відкрилася спадщина. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. відкрита спадкова справа за № 8/2017. При відкритті спадщини та отриманні свідоцтво про право на спадщину, позивач ОСОБА_1 відмовився від прийняття спадщини. Після смерті ОСОБА_13 стосунки з його батьками значно погіршилися. Вони почали сваритися та чинити спротив по користуванню збудованим будинком. Сестра покійного чоловіка постійно чіплялася до онучок з вимогами по будинку, та стверджувала що це її будинок, і ніякого права на нього вони не мають. Постійні сварки та смерть чоловіка привели її доньку до тяжкого психологічного розладу. З цих обставин, вони обмінялися будинками. З метою уникнення нападів від сім`ї позивача, вони оформили договір дарування. Після певного періоду часу проживання в цьому будинку, що також підтверджується сплатою комунальних послуг, відповідачка зрозуміла, що проживати в одному дворі з минулими родичами неможливо, через постійні сварки. Тому, було прийнято рішення про відчуження будинку. Правові підстави для визнання недійсним договору дарування - відсутні, та надумані.

Суть відзиву відповідача ОСОБА_2

26.01.2022 року відповідач ОСОБА_2 скористалася своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позовну заяву, яким не визнала заявлені позовні вимоги, просила відмовити у задоволенні позов. В обґрунтування відзиву на позов, зазначила наступне: вона познайомилась із ОСОБА_13 у 1999 році. Протягом п`яти місяців вони зустрічалися, та почали жити разом в будинку її батьків. У них були дуже гарні відносини, велике кохання. За час проживання в шлюбі у них народилося двоє доньок - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_16 . У 2007 році вони з чоловіком ОСОБА_13 отримали розписку-погодження від позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 на будівництво житлового будинку та виділення їм частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Після цього, вони почали будівництво. У 2008 році переїхали жити до власного будинку літ. Б по АДРЕСА_1 . У 2010 році її чоловік у зв`язку із постійним непорозумінням та сварками з батьками перестав з ними спілкуватися. Їх доньки навіть вважали до певного часу, що він сирота. За час життя, вони з чоловіком не оформлювали право власності на земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю грошових коштів. ІНФОРМАЦІЯ_9 її чоловік ОСОБА_13 після перенесеної онкологічної хвороби - помер. Після смерті ОСОБА_13 відкрилася спадщина. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. відкрита спадкова справа за № 8/2017. При відкритті спадщини та отриманні свідоцтво про право на спадщину, позивач ОСОБА_1 відмовився від прийняття спадщини. Проживаючи у збудованому будинку, вони сплачували житлово-комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Після смерті чоловіка, стосунки з його батьками значно погіршилися. Сестра покійного чоловіка постійно чіплялась до її доньок. Постійні сварки з родиною померлого чоловіка, та його смерть, призвели до тяжкого психологічного розладу відповідачки, тому вони з матір`ю вирішили обмінятися будинками., документально оформили договір дарування. Посилання позивача на фіктивність договору дарування є неправдивими даними, направленими на введення суд в оману. Позивач у позові зазначає, що земельна ділянка площею 0, 24 га., з 1989 року належала прапрадіду позивача ОСОБА_6 . Однак, за останні 100 років законодавство змінилося. Після набування власності ОСОБА_6 у 1898 році, що зафіксовано Одеським нотаріусом Порфирієм Григоровичем Навроцьким, мала місце подія у вигляді Жовтневої революції. У 1917 році ухвалено Декрет про землю радянських робітників та селянських депутатів, а згідно з постановою Всеукраїнського революційного комітету від 27 січня 1920 року його дію поширено й на українські землі. Згідно з п.1 Декрету про землю поміщицька власність на землю негайно відмінялась без жодного викупу. Тобто не було передбачено право на компенсацію для на землю, котрих визначали як поміщиків та позбавляли права володіти земельними ділянками. Ухвалена 2 квітня 1921 року Інструкція Раднаркому УСРР «Про закріплення землі в трудове користування» юридично обґрунтувала порядок конфіскації поміщицького майна. Відповідно до інструкції всі колишні поміщицькі, державні, монастирські та удільні землі, конфісковані радянською владою, переходять без викупу у користування всього трудового народу. Усі колишні нетрудові власники (поміщики) і нетрудові орендарі підлягали негайному виселенню з їхніх економій. 11 вересня 1923 року ВУЦВК було видано Постанову «Про порядок вилучення земельних зайвин трудового користування у бувших дідичів і куркулів». Згідно з п.2. Декрету про землю поміщицькі маєтки, а також усі удільні, монастирські, церковні землі з усім їх мертвим та живим інвентарем, садибними спорудами та всім приладдям переходять у розпорядження волосних земельних комітетів та уїзних Рад селянських депутатів. Дане положення пункту другого Декрету про землю знайшло свій розвиток та подальше закріплення в Інструкції Раднаркому УСРР «Про закріплення землі в трудове користування» від 2 квітня 1921 року. Інструкцією також закріплювався реального позбавлення поміщиків права приватної власності на землю. Найбільш «революційне» на час ухвалення Декрету про землю положення містилося у п.4, яким встановлювалося скасування права приватної власності на землю назавжди. Земля не могла бути ні продана, придбана, чи здана в оренду чи заставу, або ж відчужена будь-яким іншим способом. Уся земля: державна, удільна, кабінетська, монастирська, церковна, посесійна, майоратна, приватна, громадська та селянська й інша - підлягає безоплатному відчуженню та стає всенародним надбанням і переходить у користування всіма трудящими. Земельний кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року починався положенням про те, що Жовтнева соціалістична революція знищила напівкріпосницький земельний устрій царської Росії, який прирікав селянство на злидні і гальмував розвиток продуктивних сил країни. Декретом «Про землю» Другого Всеросійського з`їзду Рад від 26 жовтня (8 листопада) 1917 року, запровадженим в Українській РСР відповідно до постанови Першого Всеукраїнського з`їзду Рад, приватна власність на землю була скасована назавжди, вся земля перетворена у всенародне і безкоштовно передана трудящим у користування. Статтею 3 Земельного кодексу Української РСР передбачалось, що "Земля є виключною істю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій ; порушують право державної власності на землю, забороняються". Тому, відповідач вважає що власність ОСОБА_6 було втрачено у зв`язку з націоналізацією земельної ділянки. Тотожна ситуація розповсюджена не території всієї Одеської області. Порядок отримання права власності на земельну ділянку шляхом її безоплатної приватизації встановлюється ст. 118 Земельного кодексу України. Зазначені вимоги діючого законодавства позивачем не виконані, право власності або право постійного користування на земельну ділянку не оформлені, тому права позивача не можуть бути порушені відповідачем ОСОБА_2 . Позивачем не доведено право власності чи право користування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Виходячи з відсутності права власності або права користування на земельну ділянку у позивача, його права не можуть бути порушені відповідачами. Житловий будинок під літерою «Б» розташований за адресою: АДРЕСА_1 збудований відповідачем та її покійним чоловіком ОСОБА_13 за власні кошти, та в інтересах їх сім`ї, та дітей онучок Позивача по справі. Позивач по справі та члени його сім`ї офіційно надавали згоду на будівництво їх родиною будинку під літерою «Б», підтвердженням чому є власноручна розписка, завірена відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно вимог законодавства суб`єктом реєстрації речових прав проведено реєстрацію права власності на житловий будинок. Відповідачка вважає, що має повне право на розпорядження майном, яке побудоване нею, за власні кошти та власними силами. Права відповідачки на власність захищені як Конституцією України, так і рішеннями Європейського суду з прав людини.

Позиція приватного нотаріуса Борисової Н.В.

31.01.2022 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Н.В. подала до суду Заперечення на позов, яким зазначила що нотаріус за такими спорами не може бути відповідачем по справі. 23.05.2018 року нотаріусом було посвідчено договори відчуження нерухомого майна, за реєстровими №№ 720, 723, сторонами якого виступили ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 . Перед посвідченням договору, нотаріусом було з`ясовано дійсні наміри сторін, також була перевірена наявність реєстрації права власності відчужувача ОСОБА_2 на майно, був наявний запис про реєстрацію права власності на майно. Просила справу розглядати у її відсутність.

Відповідь на відзив позивача ОСОБА_1

26.07.2022 року представник позивача - адвокат Скорохватова Н.Є. подала до суду відповідь на відзив, яким зазначила наступне. Із наданої відповідачами розписки на будівництво житлового будинку, не вбачається погодження ОСОБА_1 будь-якого будівництва. Крім того, станом на 2007 рік на земельній ділянці вже були побудовані три житлових будинка, що підтверджується планом-схемою садибної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Тому, твердження представника відповідача про те, що будинок побудований за власні кошти та власними силами, не відповідає дійсності. Укладені договори є фіктивними, ОСОБА_3 після укладення договору дарування, ніколи в будинок не вселялась. Висновок представника відповідача про те, що власність ОСОБА_6 була втрачена, у зв`язку із націоналізацією земельної ділянки, є безпідставним, необґрунтованим, не підтвердженим жодним доказом. Крім того, право власності на земельну ділянку не є предметом даного позову. Відповідачами суттєво порушено порядок державної реєстрації права власності на будинок.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно - залишено без руху.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року заяву позивача ОСОБА_1 , про забезпечення позову - повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року про забезпечення позову - повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом:

- заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна - житлового будинку (літ. Б) та складових частин нерухомого майна - будівлі гаражу (літ. Н), будівлі сараю (літ. О), будівлі сараю (літ. П), вбиральні (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), зареєстрованих на ім`я ОСОБА_5

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2022 року клопотання представника позивача - адвоката Старохватової Н.Є. про витребування доказів - задоволено частково:

- витребувано у Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В., належним чином завірені копії договорів дарування № 720 від 23.05.2018 року та № 723 від 23.05.2018 року;

- витребувано у відповідача ОСОБА_5 належним чином завірену копію договору купівлі-продажу 4567 від 17.06.2021 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2023 року, суд перейшов зі стадії розгляду справи по суті у справі №523/17707/21 до стадії підготовчого провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2023 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмете спору Одеську міську раду.

Протокольною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

ІІІ. Позиції сторін та покази свідків.

Позивач ОСОБА_1 , з`явившись до судового засідання, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначив, що на території землеволодіння по АДРЕСА_1 знаходяться три будинки, вони були побудовані родиною ОСОБА_1 , мали один номер. Домоволодіння первісно будував ОСОБА_6 , у нього були 4 дочки та син ОСОБА_7 . У ОСОБА_7 були синами ОСОБА_10 та ОСОБА_24 . Сином ОСОБА_10 є позивач ОСОБА_1 . Донькою ОСОБА_24 є ОСОБА_28 , яка переїхала у 1976 році. Коли ОСОБА_10 , батько позивача, помер, то в одному будинку залишилась проживати мати позивача, а позивач ОСОБА_1 проживав в своєму будинку. У 2012 році померла бабуся позивача ОСОБА_9 , яка проживала у третьому будинку, і з моменту її смерті в цьому будинку ніхто довго не мешкав. Потім в цей будинок заселився син, який зробив ремонт, вони переїхали сім`єю у 2007 році. В цьому будинку були зареєстровані син і його донька. Син помер у 2017 році. Розписку ОСОБА_1 на будівництво не давав. Позивач зареєстрований в будинку з 1957 року, з моменту народження. У 2021 році відповідачка незаконно, без згоди батьків чоловіка, позивача, оформила право власності на належне йому майно, та продала.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_30 - адвокат Непомнящий О.В., з`явившись до судового засідання, просив відмовити у задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, зокрема акцентував увагу на невірно обраному позивачем способі захисту, на відсутності порушеного права позивача.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Козирєва Н.В., з`явившись до судового засідання, просила відмовити у задоволенні позову, акцентувала увагу суду наступному: 1) у позивача ОСОБА_1 взагалі не виникло право власності на будинок, тому його право не могло бути порушеним. Земельний податок на землю позивач почав платити лише тоді, коли відповідачка оформила на себе право власності на будинок. 2) ОСОБА_5 являється добросовісним набувачем майна, це його єдине майно, йому ніхто не повідомив про те що між сторонами є конфлікт, що є кримінальні справи. 3) Згідно довідки, сім`ї ОСОБА_1 надавали у користування земельну ділянку площею 0,12 г., земельну ділянку площею 0,24 г. нікому не виділяли. Після смерті ОСОБА_13 , на спадкове майно відкрилась спадщина, від якої позивач ОСОБА_1 відмовився. По даній справі належним відповідачем є Одеська міська рада.

Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва Олександра Валеріївна до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, рекомендоване повідомлення повернулось із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення.

Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Ніна Вадимівна до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується її підписом на рекомендованому повідомленні. Також, матеріали справи містять заяву приватного нотаріуса Борисової Н.В., якою вона просила розглядати справу у її відсутність.

Відповідач державний реєстратор Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскров О.В. до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, рекомендоване повідомлення повернулось із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, не забезпечив явку свого представника до судового засідання, був повідомлений про розгляд справи належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, не забезпечила явку свого представника до судового засідання, була повідомлена про розгляд справи належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа.

Свідок ОСОБА_32 , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона являється сестрою ОСОБА_2 . ОСОБА_2 та ОСОБА_13 будували будинок по АДРЕСА_1 . ОСОБА_13 добудовував будинок, перекривав покрівлю. До перебудови, на цьому місці був трухлявий будинок, на земельній ділянці батьків ОСОБА_13 . ОСОБА_1 надав дозвіл на будівництво. Свідок приходила в гості до ОСОБА_2 , вони облагороджували територію. З ОСОБА_13 свідок була знайома, сестрі було 19 років, коли вони познайомились з ОСОБА_13 . Після весілля, сім`я проживала у батьків дружини.

Свідок ОСОБА_38 , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона була найманим працівником ОСОБА_13 , коли він будував будинок, її запросили робити ремонт в будинку. У 2006 - 2007 роках її запросив ОСОБА_13 , ОСОБА_2 до будинку, для ремонту, за оплату. На місці будівництва був пустир, на якому розташований маленький сарайчик з дверима. В цьому сарайчику була одна кімната, вікон не було, лише стіни. Всередині сарайчика нічого не було. Вони все зачищали, будували, штукатурили, кладка, стяжка, перекривали покрівлю, проводили електрику, сантехніку. Покрівлю піднімали. Батько ОСОБА_13 дозволив будувати на цій території, будувати не допомагав. Привозили на будівництво камінь, обладнання. ОСОБА_13 , коли будували, говорив щоб ніхто в будинок не заходив. Сім`ю ОСОБА_1 свідок знає з Сахарного заводу. Між ОСОБА_13 та його батьком, позивачем по справі, були напружені відносини. Покрівлю ОСОБА_13 робив сам. Свідок допомагала прибирати во дворі, штукатурити, робила шпаклювання, клеїла шпалери.

Свідок ОСОБА_17 , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона являється онукою позивач ОСОБА_1 та донькою відповідача ОСОБА_2 . Вони спочатку проживали по АДРЕСА_2 , потім її батьки розпочали будівництво нового будинку. Будували будинок на місці старого, трухлявого, який був увесь в траві, в камишах. Батько з мамою побудували дві окремі кімнати, туалет, ванну кімнату, велику кухню, коридор, пристроїли веранду, альтанку, покрівлю піднімали. Будували мама, батько, бабуся по лінії матері, дідусь ОСОБА_1 не допомагав. Дідусь намагався давати батьку вказівки, свідок пам`ятає як батько сердився на це. Внаслідок постійних конфліктів з дідусем, ще батько хотів з`їхати з будинку.

Свідок ОСОБА_39 , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона являється подругою сім`ї ОСОБА_3 . На весіллі, на місці де потім ОСОБА_13 побудував будинок, свідок бачила старий, трухлявий будинок, там ніхто не проживав. В цьому старому будинку буди двері та одне вікно. Позивач ОСОБА_1 давав письмовий дозвіл на будівництво. Свідок бачила, як заклали двері, покрівлю міняли, прибудували кухню, прихожу, добудували поверх. Будували за гроші ОСОБА_2 . Свідок приходила клеїти шпалери. Чи допомагав ОСОБА_1 , свідок не бачила. У будинку стіни піднімали вище. Свідок була на вихідних на будівництві. У свідка позичали грошові кошти на будівництво. У ОСОБА_13 з батьком були погані відносини, непорозуміння. Свідок стіни затирала та клеїла шпалери.

Свідок ОСОБА_40 , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомив наступне. ОСОБА_13 він знав з 2006 року. ОСОБА_13 повідомляв, що у нього проблеми, потрібно будувати будинок, свідок обіцяв допомогти причепом. На місці будівництва був старий будинок. ОСОБА_13 привіз свідка на будівництво, та розповів що йому слід все знести, покрівлю. Він почав будівництво, там де був паркан, був пустир, трава по пояс. Старий будинок, був ще 19 сторіччя, в ньому жив прадід. ОСОБА_13 сказав, що потрібно все знести. ОСОБА_13 зняв покрівлю, декілька рядків каміння. Будували все ОСОБА_13 разом з ОСОБА_2 . Пісок завозили, камінь, міняли всю електрику. ОСОБА_13 позичав у свідка 3000 грн (500$). ОСОБА_13 повертав кошти частками. В будинку ОСОБА_13 розвернув вхід. ОСОБА_1 часто приходив на будівництво, допомагав лише з каналізацією, все інше ОСОБА_13 робив сам. Відносини ОСОБА_13 з ОСОБА_1 були напружені. По будівництву, вся електрика, це забезпечив свідок, пару разів привозив цемент.

Свідок ОСОБА_42 , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Вона являється сусідкою позивача по справі, по АДРЕСА_1 проживає все життя. З дитинства знає ОСОБА_1 . Будинок будував ще ОСОБА_7 . У 2007 році ОСОБА_1 дав сину старий маленький будинок. На території - 2 великих будинка та один маленький. ОСОБА_13 в`їхав в будинок, приблизно у 2007 році, сам перебудував його, додав другий поверх, веранду. Він там проживав із сім`єю, дружина та дві доньки. У будинку, який ОСОБА_1 віддав сину ОСОБА_13 , проживали бабуся та дідусь, потім будинок довго стояв пустим. ОСОБА_13 зняв покрівлю, додав другий поверх.

Свідок ОСОБА_45 , надавши у судовому засідання покази в якості свідка, повідомила наступне. Коли ОСОБА_13 в`їхав у будинок, там був одноповерховий будинок. Ремонт робив ОСОБА_13 , дядько ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_14 .

Судом здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до ч. 1 ст. 247 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, вислухавши учасників справи, свідків, дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Матеріали справи містять Виписку з актової книги Одеського нотаріуса Порфирія Григоровича Навроцького на нерухоме майно на 1899 рік, стор. 114 №97, посилаючись на яку позивач ОСОБА_1 зазначає, що земельна ділянка площею 0,24га. належала його прадіду ОСОБА_6 , була надана для будівництва.

Суд зазначає, що встановити конкретний повний зміст Виписки з актової книги Одеського нотаріуса Порфирія Григоровича Навроцького на нерухоме майно на 1899 рік, не представилось можливим, внаслідок нерозбірливої копії в матеріалах справи, специфічної манери викладення текста, обумовленої часом підготовки документа.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , 1904 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_17 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3 , актовий запис №4062.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , являється сином ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис №529.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_18 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_5 , актовий запис № 273.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , являється сином ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_6 , актовий запис №979.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_19 , являється сином позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , актовий запис №2212.

Наявною в матеріалах справи домовою книгою буд. АДРЕСА_1 ) підтверджується, що в будинку був першим зареєстрований ОСОБА_7 , у 1949 році. Батько позивача ОСОБА_10 зареєстрований з 1956 року. Позивач ОСОБА_1 зареєстрований з 1973 року. ОСОБА_13 зареєстрований з 1983 року. ОСОБА_17 зареєстрована з 14.05.2007 року.

Згідно Технічного паспорта на буд. АДРЕСА_3 , заповненого на ім`я ОСОБА_7 (а.с. 55-62), станом на 04.07.1990 року, домоволодіння складається з:

- «А» житловий будинок, площею 81,6 кв.м. (1943 рік будівництва).

- «Б» житловий будинок, площею 76,1 кв.м.;

- «Г» житловий будинок, площею 33,8 кв.м.;

- «В» сарай;

- «Е» літня кухня;

- «Л» погріб»;

- «М» сарай (1960 рік будівництва);

- «П» - котельня (1985 рік будівництва);

- «Ж» - душова (1970 рік будівництва);

- «З» - вбиральня;

- «К» - голубятня;

- 1-18 - огорожі;

- I - мостіння;

- II -III - цистерна;

- IV - басейн.

Із дослідженого у судовому засіданні оригінала технічного паспорта вбачається, що він містить відмітку про те, що веранда, житлові будинки Г, Б, сарай М, К, котельня П, вбиральня З, душ Ж є самочинним будівництвом.

Згідно Довідки виданої Директором радгоспа Баклановим Г.А. від 24.02.1993 року, земельна ділянка площею 0,12 га., розташована у АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ) зареєстрована за ОСОБА_7 .

Згідно листа Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області від 02.03.2022 №410, з наявної в сільській раді інформації, а саме: земельно-шнурової книги радгоспу ім. Кірова за 1963-1970 р.р., стор. 173 реєстр 8, громадянину ОСОБА_7 надано земельну ділянку, загальною площею 0,12 га. у 1965 році, село Крива Балка (а.с. 42 Т.2).

Згідно листа Департаменту Земельних ресурсів Одеської міської ради від 08.02.2022 №01-19/105, відповідно до наявної у Департаменті інформації, ОСОБА_1 не звертався до Одеської міської ради з відповідними клопотаннями щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа Головного Управління ДПС в Одеській області від 16.11.2022 року, згідно інформаційно-комунікаційних систем ДПС, ОСОБА_1 знаходиться на обліку, як землекористувач земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2463 га. з 01.01.2017 року.

Згідно наявної в матеріалах справи Розписки від 21.05.2007 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 надали згоду виділити частку їх земельної ділянки сину та брату ОСОБА_13 .

У 2007 році ОСОБА_13 , син позивача, та чоловік відповідача ОСОБА_2 , розпочав повну реконструкцію будинку Б, по АДРЕСА_1 , зокрема: підняв стіни, замінив покрівлю, переніс вхід до будинку, провів внутрішні роботи в будинку: електрика, сантехніка. Ці обставини підтверджені у судовому засіданні поясненнями сторін, та показами свідків, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача.

ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_8 , актовий запис №1617.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.08.2017 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., спадкова справа №8/2017, зареєстровано в реєстрі за № 1223, спадкоємцями майна ОСОБА_13 , а саме транспортного засобу, являються: донька ОСОБА_17 , донька ОСОБА_18 , дружина ОСОБА_2 .

Матеріалами реєстраційної справи № 101 підтверджується, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:35668092 від 14.06.2017 року, державним реєстратором Іскровим О.В., Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Одеська область, було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , на житловий будинок Б, загальною площею 76,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: б/н, видавник: ПП «ПРОЕКТ», виписка із рішення, серія та номер:514, виданий 05.07.1954, видавник: Виконком Одеської міської ради депутатів трудящих.

На підставі договору дарування від 23.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №720, ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку під літ. «Б», загальною площею - 76,2 кв.м., житловою 34,9 кв.м., та надвірних будівель і споруд: «Н» - гараж, «О», «П» - сарай, «Р» - вбиральня, «І» - мостіння, №1-4; 5-7 - огорожа.

На підставі договору дарування від 23.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №723, ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку під літ. «Б», загальною площею - 76,2 кв.м., житловою 34,9 кв.м., та надвірних будівель і споруд: «Н» - гараж, «О», «П» - сарай, «Р» - вбиральня, «І» - мостіння, №1-4; 5-7 - огорожа.

На підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., зареєстровано в реєстрі №4567, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 76,2 кв.м., складається в цілому із житлового будинку літерою «Б» та надвірних будівель і споруд: «Н» - гараж, «О», «П» - сарай, «Р» - вбиральня, І - мостіння, №1-4, 5-7 - огорожа. Продаж майна здійснено за суму 763 356,67 грн.

Тобто, наразі власником житлового будинку літ. Б, загальною площею 72,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , являється ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:4567, виданий 17.06.2021, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Предмет спору між сторонами, у даному випадку, зводиться до того, що позивач вважає, що ОСОБА_2 незаконно, без його згоди, порушуючи вимоги чинного законодавства, зареєструвала за собою право власності на буд. «Б», а потім за фіктивними договорами дарування подарувала на користь ОСОБА_3 житловий будинок, яка у наступному також без законних підстав продала будинок на користь ОСОБА_5 . Наявність свого порушеного права позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що його сім`я з 1899 року користувалась земельною ділянкою, будували будинки, він з народження проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому без його згоди не могли вчинять будь-які юридичні дії щодо будинку «Б». Пред`являючи вимоги про скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсними договорів, витребування майна із чужого незаконного володіння, ОСОБА_1 , просить суд визнати за ним право власності на будинок літ. «Б» за набувальною давністю.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 15 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Водночас, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Поряд з цим, у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин не порушує прав і законних інтересів позивача, суди попередніх судових інстанцій необґрунтовано вдалися також й до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності підстав для визнання контракту недійсним, і не врахували того, що встановлена ними відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.

Відповідна правова позиція міститься в постанові КГС ВС від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

З огляду на викладене, первісній правовій оцінці судом по даній справі, підлягає наявність порушеного права та/або законного інтересу позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Отже, до спадкового майна спадкодавців належало виключно майно, на яке у встановленому законодавством порядку спадкодавцями набуто право власності.

Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що спірний будинок, який є предметом даного позову, є будинком в технічному паспорті під літ. Б. Зі слів позивача, будівництво будинків на земельній ділянці почалося здійснюватися ще ОСОБА_6 .

Суд зазначає, що конкретні роки будівництва будинків, у тому числі спірного буд. «Б», у судовому засіданні встановити не вдалося, оскільки сім`я ОСОБА_1 починаючи з 1899 року проводила будівництво, потім одні предки помирали, інші продовжували жити, так декілька разів змінилися покоління.

Згідно Технічного паспорта на буд. АДРЕСА_3 , заповненого на ім`я ОСОБА_7 (а.с. 55-62), станом на 04.07.1990 року, рік будівництва будинків під літ. «А», «Б», «Г» - зазначений 1943 рік будівництва.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повідомив, що у будинку під літ. Б проживала останньою ОСОБА_9 , яка померла у 1986 році, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть. Він весь цей час проживав в іншому будинку, приглядав за будинком «Б».

Показами свідків підтверджується, що після смерті ОСОБА_9 , у будинку «Б» ніхто не проживав, до того часу як син ОСОБА_13 почав робити ремонт та реконструкцію цього будинку, який був у трухлявому стані, а потім став проживати в будинку своєю сім`єю.

За весь період часу право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , сім`я ОСОБА_1 не оформлювала, у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно наявної в матеріалах справи Розписки від 21.05.2007 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 надали згоду виділити частку їх земельної ділянки сину та брату ОСОБА_13 .

У судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що у 2007 році ОСОБА_13 , син позивача, та чоловік відповідача ОСОБА_2 , розпочав повну реконструкцію будинку АДРЕСА_1 , зокрема: підняв стіни, замінив покрівлю, переніс вхід до будинку, провів внутрішні роботи в будинку: електрика, сантехніка. Ці обставини підтверджені у судовому засіданні поясненнями сторін, та показами свідків, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А. 3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, у якому, зокрема, роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складає бюро технічної інвентаризації.

У даному випадку, суд констатує що позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття ним права власності на спірний будинок «Б» із надвірними будівлями і спорудами: «Н» - гараж, «О», «П» - сарай, «Р» - вбиральня, «І» - мостіння, №1-4; 5-7 - огорожа за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, правові підстави для визнання за ним права власності на об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю, також відсутні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Матеріалами справи, поясненнями самих сторін та показами свідків підтверджується, що останньою в спірному будинку літ. "Б", із сім`я ОСОБА_1 , проживала ОСОБА_9 , яка померла у 1986 році, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть. Позивач весь цей час проживав в іншому будинку за цією же адресою. Після її смерті, у будинку «Б» ніхто не проживав, до того часу як син ОСОБА_13 почав робити ремонт та реконструкцію. Починаючи з 2007 року будинком «Б» по АДРЕСА_1 користувався син позивача ОСОБА_13 , який після реконструкції, ремонту будинку, проживав там разом із своєю сім`єю. На думку суду, зазначені обставини виключають можливість визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на будинок за набувальною давністю.

Стосовно прав на земельну ділянку, суд вважає за необхідне зазначити, що наявними в матеріалах справи документами, зокрема: довідкою виданою Директором радгоспа Баклановим Г.А. від 24.02.1993 року, листом Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області від 02.03.2022 №410 підтверджується, що ОСОБА_7 надавалася земельна ділянка загальною площею 0,12 га. у 1965 році, село Крива Балка.

Згідно листа Департаменту Земельних ресурсів Одеської міської ради від 08.02.2022 №01-19/105, відповідно до наявної у Департаменті інформації, ОСОБА_1 не звертався до Одеської міської ради з відповідними клопотаннями щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, позивач також не довів належними та допустимими доказами, що спірний будинок «Б» з надвірними будівлями, належний наразі ОСОБА_5 розташований саме на земельній ділянці 0,12 га., права на яку надавалися ОСОБА_7 .

Обставини того, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку, як землекористувач земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2463 га. з 01.01.2017 року, за відсутності правовстановлюючих документів, які би давали право на таке користування, не впливає на попередні висновки суду, щодо не доведення позивачем свого порушеного права та/або інтересу.

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (Провадження № 12-31гс22).

Правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19, пункт 37).

Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на будинок не може бути звернена до приватного нотаріуса, яких позивач визначив співвідповідачами. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язані виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Тому у цій справі приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Борисова Н.В., Груєва О.В., а також державний реєстратор Іскров О.В. є неналежними відповідачами.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 5, 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої О.В., державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В., треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Одеська міська рада про визнання правочинів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2021 року, а саме заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна - житлового будинку (літ. Б) та складових частин нерухомого майна - будівлі гаражу (літ. Н), будівлі сараю (літ. О), будівлі сараю (літ. П), вбиральні (літ. Р), мостіння (літ. І) та огорожі 1-4, 5-7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), зареєстрованих на ім`я ОСОБА_5

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 05.08.2024 року, у зв`язку із тривалою та періодичною відсутністю в суді світла.

Суддя: К.О. Далеко