КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 760/8158/21
провадження № 22-ц/824/3482/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « Фінанс Інновація», правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кушнеренка Євгена Юрійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року в складі судді Українця В. В.,

встановив:

02.04.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (далі - ТОВ «ФК «Фінанс Інновація») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до укладеного договору №5-2 від 03.01.2020 між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 , останнім було отримано кредит у розмірі 3 000 грн, строком на 30 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «КБ «ПриватБанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,7 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.

Укладений кредитний договір не відноситься до споживчого кредитування.

Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача в мережі Інтернет на веб-сайті https://monetka.ua або https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з якими він ознайомився перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту.

Кредитні кошти були відправлені відповідачу 03.01.2020 на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «КБ «ПриватБанк».

Відповідач не повернув своєчасно позивачу суму кредиту та нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та штрафними санкціями відповідно до умов кредитного договору.

У зв`язку з порушенням зобов`язань заборгованість за договором №5-2 від 03.01.2020 станом на 30.03.2021 становить 15 628,84 грн, яка складається з:

3 000 грн - заборгованість за кредитом;

1 350 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 1,7 % за кожен день користування кредитом за період з 03.01.2020 по 03.03.2020 включно;

11 278, 84 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 04.03.2020 по 01.07.2020 включно.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором №5-2 від 03.01.2020 станом на 30.03.2021 в сумі 15 628,84 грн, а також судові витрати у розмірі 2 270 грн та 8 000 грн витрат на правову допомогу.

31.08.2022 ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» звернулось до Солом`янського районного суду м. Києва з заявою про залучення до участі у справі правонаступника позивача - ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто».

Посилалось на ті підстави, що 16 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація" та ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» було укладено договір про відступлення права вимоги №16/09/2021-Р/М, за яким право вимоги за договором №5-2 від 03.01.2020 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто».

До зазначеної заяви заявником долучено копію договору про відступлення права вимоги № 16/09/2021-Р/М від 16 вересня 2021 року, відповідно до умов якого, первісний кредитор, ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор ТОВ "ФК "Ріальто" приймає права грошової вимоги первісного кредитора за кредитним договором, строк виконання зобов`язань за якими настав або виникне в майбутньому, до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язань та інших платежів, право за кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить первісному кредитору. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в акті прийому- передачі прав та додаткових договорах до договору.

Відповідно до витягу з акту приймання- передачі прав № 1 від 16 вересня 2021 року за договором відступлення права вимоги № 16/09/2021-Р/М було передано і право вимоги за кредитним договором №5-2 від 03.01.2020.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року заяву ТОВ «ФК «Ріальто» про залучення правонаступника задоволено. Залучено ТОВ «ФК «Ріальто» до участі в справі в якості правонаступника ТОВ «ФК « Фінанс Інновація».

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року, з урахуванням ухвали від 25 жовтня 2023 року про виправлення описки, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» 3 000 грн заборгованості за кредитом, 1 350 грн заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 1,7 % за кожен день користування кредитом за період з 03 січня 2020 року по 03 березня 2020 року, 11 278, 84 грн заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 04 березня 2020 року по 01 липня 2020 року, 8 000 грн витрат на правничу допомогу та 2 270 грн судового збору.

06.09.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Кушнеренко Є. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу.

Посилається на ті підстави, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Матеріали справи не містять доказів видачі одноразового цифрового підпису. Судом першої інстанції не враховано посилання відповідача на те, що номер телефону, який вказаний у договорі, відповідачу не належить. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що саме електронним цифровим підписом відповідача підписано кредитний договір від 03.01.2020, оскільки позивачем не надано ані відомості про сертифікацію ключа ЕЦП відповідача, ані відомості про особистий ключ, який має відповідати відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Доказів того, що номером телефону, з якого було відправлено код-підтвердження, користувався відповідач, не надано. У наданій позивачем копії договору відсутній підпис відповідача, в договорі відсутні істотні умови : не вказано мету отримання кредиту, не зазначено порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту.

Порядок акцептування пропозиції ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» згідно з яким відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті, що не було зроблено сторонами.

Таким чином вважає, що матеріали справи не містять жодних підтверджень, що договір №5-2 від 03.01.2020 був акцептований сторонами в порядку, передбаченому законом, що цей договір підписав відповідач, що саме цей договір розумів відповідач та ознайомився і погодився з отриманням грошових коштів на умовах, визначених у договорі, що договір взагалі містив умови щодо кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки у зазначеному в цьому договорі розмірах і порядках нарахування.

Оскільки відповідач не мав волевиявлення на укладення кредитного договору та не здійснював будь-яких дій для цього, позивачем також не доведено зворотнє, вважає що відповідний правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Щодо стягнення відсотків зазначив, що договір укладався начебто строком на 3- днів. Однак відсотки нараховувались з 03.01.2020 по 03.03.2020 ( п. 1.2 договору) та з 04.03.2020 по 01.07.2020 ( п. 3.5 договору).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, тому підстав для стягнення заборгованості за нарахованими відсотками у суду першої інстанції не було.

13.12.2023 представник ТОВ «ФК «Ріальто» - адвокат Руденко К. В. на електронну адресу суду надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року без змін. Стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн за подання відзиву на апеляційну скаргу.

Посилається на те, що кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», що є прямою та безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким позичальник ознайомився перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту.

Договір №5-2 від 03.01.2020, укладений між сторонами, є чинним, не визнаний недійсним, не встановлена судовим рішенням його нікчемність чи неукладеність, і докази цього відповідачем не надані.

Відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, не надав належних, допустимих та достатніх доказів на спростування його правильності, не надав свій розрахунок заборгованості.

Щодо твердження відповідача про неправомірне нарахування відсотків після спливу визначеного договором строку кредитування в сумі 11 278, 84 грн зазначив, що п.3.3. кредитного договору встановлено розмір процентної ставки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справ матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору № 5-2, укладеного 03 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Фінанс Інновація», позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, визначеного в п. 1.3 цього договору. Кредит надається не на споживчі цілі.

Сторони погодили процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1,7% від суми кредиту за кожен день користування кредитом у межах строку, визначеного п. 1.3 цього договору ( п. 1.2 договору).

Строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами наданими у кредит, не може становити менше 3 календарних днів. Строк надання кредиту може бути подовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором ( п. 1.3 договору).

У випадку порушення строків повернення кредиту , встановлених пунктом 1. 3 договору ( з урахуванням пролонгації строк у дії договору), позичальник сплачує Товариству плату за користування кредитом за підвищеною ставкою -3,5% від суми несвоєчасного повернутого кредиту за кожний день користування кредитом понад строк, зазначений у пункті 1. 3 цього Договору.

Згідно з графіком розрахунків до кредитного договору №5-2 (додаток № 1 до договору) датою повернення кредиту є 02.02.2020, сукупна вартість кредиту становить 151,0 % від суми кредиту (у процентному вираженні) або 4 530,00 грн (у грошовому вираженні) і включає в себе: проценти за користування кредитом 1 530 грн та суму кредиту 3 000 грн (а. с. 11 зворот).

Відповідно до квитанції про перерахування коштів за договором надання фінансового кредиту на банківську карту ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , 03 січня 2020 року ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» були перераховані кошти на загальну суму 3 000,00 грн відповідно до кредитного договору від 03 січня 2020 року № 5-2.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що між сторонами було укладено договір в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту, після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-повідомлення, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору. Доводи відповідача про те, що він не підписував кредитний договір суд першої інстанції вважав безпідставними, оскільки вказаний правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що договір №5-2 від 03 січня 2020 року був укладений сторонами в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, суд установив, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-повідомлення, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано хронологію дій щодо укладення кредитного договору, з якої вбачається, що 03.01.2020 о 11:28:34 год. позичальник ввів дані по заяві; 03.01.2020 о 11:28:34 автоматичні перевірки по заяві; 03.01.2020 о 11:28:34 перевірка позичальника за даними БКІ; 03.01.2020 о 11:28:34 скорингова оцінка позичальника; 03.01.2020 о 13:23:38 створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферти) в особистому кабінеті позичальника; 03.01.2020 о 13:23:38 позичальнику відправлено SMS повідомлення про погодження кредиту з ідентифікатором (кодом) для підписання акцепту та укладення договору; 03.01.2020 о 13:23:51 позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт); 03.01.2020 о 13:23:59 друкована форма укладеного договору розміщена в особистому кабінеті позичальника; 03.01.2020 о 13:23:59 кредитні кошти перераховано на картку позичальника (а.с. 15).

В Анкеті-заяві на кредит № 376468 від 03.01.2020 на сайті https://monetka.ua, https://monetka.com.ua зазначено суму кредиту: 3 000,00 грн, строк кредиту: 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2 880,00 грн нараховуються за ставкою 1,7 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, річна процента ставка 620,5 %, проценти за прострочення грошового зобов`язання 3,5 % за кожен день неповернення кредиту, річна процентна ставка 1277,5 %, зазначено номер мобільного телефону: НОМЕР_3 , паспортні данні, адреса реєстрації позичальника: АДРЕСА_1 , платіжна картка позичальника на яку має бути перерахована сума кредиту: № НОМЕР_1 , банк, що випустив картку: АТ «КБ «ПриватБанк»», заяву заповнено 03.01.2020 о 11:28:34, підтверджено та оброблено договір 03.01.2020 о 13:23:51 (а.с. 16).

З урахуванням того, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

З квитанції № 187546424 від 03.01.2020 вбачається, що ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 (на картку отримувача № НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн. У графі «призначення» вказано «перерахування коштів за договором надання фінансового кредиту» (а.с. 12).

З листа АТ «Таскомбанк» від 11.03.2021 встановлено, що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам № 44 від 30.07.2018 банком було здійснено переказ грошових коштів на рахунки одержувачів, до яких емітовані електронні платіжні засоби, а саме 03.01.2020 на картку отримувача № НОМЕР_1 було зараховано 3 000, 00 грн, відправником яких є ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» (а.с. 13).

Відповідачем не надано доказів на спростування наданих позивачем доказів стосовно перерахунку коштів у розмірі 3 000 грн.

За таких обставин, встановивши, що відповідач підписав електронний договір шляхом використання (введення) одноразового ідентифікатору, суд першої інстанції правильно встановив, що укладення договору №5-2 від 03 січня 2020 року узгоджується із ст. 6, 627 ЦК України та ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі у передбачений ним строк, тому є правові підстави для стягнення з нього на користь позивача суми не повернутих кредитних коштів в розмірі 3 000 грн, суми боргу по сплаті процентів відповідно до п. 1.2 кредитного договору в розмірі 1 350 грн за період з 03 січня 2020 року по 03 березня 2020 року та суми боргу по сплаті процентів відповідно до п. 3.3 кредитного договору в розмірі 11 278 грн 84 коп. за період з 04 березня 2020 року по 01 липня 2020 року.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції в частині стягнення процентів за договором з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Установивши, що ОСОБА_1 не повернув отримані в борг кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з останнього суми заборгованості в сумі 3 000 грн.

Щодо стягнення процентів відповідно до п. 1.2 договору.

За умовами укладеного між сторонами договору, кінцевим строком повернення позичальником позики є 02 лютого 2020 року, сума процентів - 1 530 грн.

Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, проценти в розмірі 1 530 грн було сплачено відповідачем 02.02.2020 (а.с.14).

За таких обставин підстави для стягнення процентів в межах строку кредитування відсутні.

Щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування, відповідно до п. 3.3 договору, колегія суддів виходить з наступного.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), викладено правові висновки про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважала, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Вирішуючи питання щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

У цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19).

Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

У справі, яка переглядається, умовами договору визначений строк погашення кредиту - 02.02.2020 року.

У спірних правовідносинах сторони у п. 3.3. договору, який розташований у розділі 3: «Відповідальність сторін та порядок повернення кредиту», встановили нарахування процентів саме як міри відповідальності у розмірі 3,5 % від суми несвоєчасного повернутого кредиту за кожний день користування кредитом понад строк , зазначений у п. 1. 3 цього договору, що не суперечить вимогам цивільного законодавства.

Така домовленість за своєю правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку, на який її надано, що відповідає законодавству, а відповідні доводи апеляційної скарги про незаконність висновків суду першої інстанції про задоволення позову щодо стягнення процентів поза межами строку дії договору є необґрунтованими.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань(пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Як вбачається з наданого суду розрахунку заборгованості, позивачем за період з 03.03.2020 по 01.07.2020 нараховано проценти відповідно до п.3.3 договору в розмірі 13 950 грн (12 600 грн +1350 грн), з яких було сплачено 1 321,16 грн, сума боргу становить 12 628 грн 84 коп.

З огляду на те, що розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання істотно перевищує суму заборгованості за договором, колегія суддів дійшла висновку про можливість зменшення заборгованості у вказаній частині до суми боргу в розмірі 3 000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 3 000 грн підлягає залишенню без змін. В решті задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною першою, пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

З огляду на розмір задоволених позовних вимог ( 38,39%), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 871,45 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 3 071,20 грн.

З позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 097,82 грн (61,61 %).

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відшкодувати витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн.

На підтвердження судових витрат відповідач надав: договір №43 про надання правової допомоги від 05 квітня 2021 року, укладений з адвокатом Кушнеренком Є. Ю.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію ордера на надання правничої (правової) допомоги; акт виконаних робіт від 24 червня 2021 року за договором про надання правової допомоги від 05.04.2021 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 05.04.2021 на суму 5 000 грн.

Заперечень позивача щодо визначеного відповідачем розміру витрат на правову допомогу в суді першої інстанції матеріали справи не містять.

За таких підстав, беручи до уваги складність справи, необхідність процесуальних дій сторони відповідача та обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених стороною відповідача в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 080,50 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просив відшкодувати витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн.

На підтвердження судових витрат відповідач надав: договір №267 про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року, укладений з адвокатським об`єднанням «Кушнеренко та партнери»; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію ордера на надання правничої (правової) допомоги; акт виконаних робіт від 06 вересня 2023 року за договором про надання правової допомоги від 04.09.2023 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 04.09.2023 на суму 5 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн з огляду на відсутність документального підтвердження вказаних витрат.

З огляду на наявність в матеріалах справи документального підтвердження понесення вказаних витрат, беручи до уваги складність справи, необхідність процесуальних дій сторони відповідача та обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь відповідача з позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Ріальто» - адвокат Руденко К.В. просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн.

На підтвердження судових витрат надав: договір про надання юридичних послуг № 02/06/2022 від 02 червня 2022 року; свідоцтво про право зайняття адвокатської діяльністю серія ПТ № 2412; акт приймання-передачі наданих послуг № 184 від 07 грудня 2023 року до договору про надання юридичних послуг від 02 червня 2022 року, згідно якого вартість наданої адвокатом професійної правничої допомоги за складання та подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 складає 3 000 грн; платіжну інструкцію № 998 від 08.12.2023.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, з відповідача на користь ТОВ «ФК «Ріальто» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 1 151,70 грн.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом здійснення зарахування судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу, з ТОВ «ФК «Ріальто» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 3 083,97 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України апеляційній суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кушнеренка Євгена Юрійовича задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 3 000 грн залишити без змін.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» заборгованість за процентами відповідно до п. 3.3 договору в сумі 3 000 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3 083, 97 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук