Справа № 297/2787/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого МИХАЙЛИШИН В. М., за участю секретаря Балега Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні об`єднану цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області про визначення місця проживання дитини та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області, про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області про визначення місця проживання дитини. Зокрема, позивач просив визначити місце проживання з самостійним утриманням та вихованням малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебувають у шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, з лютого 2022 року відповідачка змінила місце проживання та переїхала на постійне місце проживання до своїх батьків с. Підвиноградів, Берегівського району, Закарпатської області у зв`язку з місцем працевлаштування. Крім цього, позивач зазначив, що під час спільного проживання між ними неодноразово траплялись сімейні сварки та непорозуміння, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Разом з цим, з часу переїзду відповідачки до своїх батьків, неповнолітній син сторін залишився проживати з позивачем в м.Берегове, Закарпатської області, оскільки син та відповідачка не можуть знайти спільну мову між собою, тому що мати не розуміє свою дитину. Також, позивач зазначив, що у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, відповідачка в черговий раз планує змінити місце проживання та виїхати за кордон, забравши сина з собою, незважаючи на його думку. На підставі зазначеного між сторонами постійно виникають сварки, оскільки син категорично проти виїзду з матір`ю за кордон, мотивуючи тим, що з батьком йому краще, в м. Берегове у нього є особисті інтереси, багато друзів, школа, місце проживання, гуртки і покидати Україну він наміру не має. Тому, позивач вважає, що син повинен проживати разом з ним, адже до цього моменту він виховував його та жодних проблем не виникало, позивач знає всі його звички і потреби, ставиться до сина з порозумінням та терпінням. Позивач офіційно працевлаштований, має постійний дохід, є людиною психічно адекватною, спокійною, врівноваженою, серйозною, відповідальною та цілеспрямованою.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 02.07.2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого засідання.

16 липня 2024 року до початку підготовчого засідання відповідачкою ОСОБА_2 через канцелярію суду було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області, про розірвання шлюбу.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на початку сімейне життя з позивачем за первісним позовом складалось добре, проте протягом останніх років шлюбні відносини між ними поступово погіршились, зокрема між ними взагалі відсутнє порозуміння, повага та довіра один до одного як чоловіка та дружини, що призвело до її переїзду до іншого місця проживання, при цьому, позивач за первісним позовом категорично відмовився на переїзд разом з нею, спроби зберегти сім`ю видалися марними, сторони мають різні характери та погляди на життя, спільне господарство не ведуть, шлюб між ними існує лише формально. У зв`язку з наведеним, шлюб між сторонами слід розірвати.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 17.07.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження із первісним позовом, підготовче засідання закрито, а справу призначено до розгляду по суті.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. При цьому, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відзив на зустрічну позовну заяву не подав.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзив на первісну позовну заяву не подала. При цьому, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Третя особа третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явилась. При цьому, представником було подано заяву про розгляд справи без його участі, долучивши до заяви висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 07 серпня 2014 року про, що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Берегівського районного управління юстиції у Закарпатській області, зроблено актовий запис за № 81.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам їх дитини.

Судом також встановлено, що сторони мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства", дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Мати, яка проживає окремо від дитини, зобов`язана брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи її ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до матері, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Батько, який проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе врахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

В межах вимог ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).

В Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року зазначено, що з метою забезпечити дітям щасливе дитинство і користування, для їх власного блага і блага суспільства, правами і свободами, які тут передбачені, і закликає батьків, чоловіків і жінок як окремих осіб, а також добровільні організації, місцеву владу і національні уряди до того, щоб вони визнали і намагалися дотримуватися цих прав шляхом законодавчих та інших заходів, поступово застосовуваних відповідно до таких принципів:

Принцип 1. Дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім`ї.

Принцип 2. Дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумове, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Принцип 3. Дитині має належати від її народження право на ім`я і громадянство.

Принцип 4. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Принцип 5. Дитині, яка є неповноцінною у фізичному, психічному або соціальному відношенні, повинні забезпечуватися спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан.

Принцип 6. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов`язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім`ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей.

Принцип 7. Дитина має право на здобуття освіти, яка має бути безкоштовною і обов`язковою, в усякому разі на початкових стадіях. Їй має даватися освіта, яка сприяла б її загальному культурному розвиткові і завдяки якій вона могла б на основі рівності можливостей розвинути свої здібності і особисте мислення, а також усвідомлення моральної і соціальної відповідальності, і стати корисним членом суспільства.

Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

Принцип 8. Дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу.

Принцип 9. Дитина повинна бути захищена від усіх форм недбалого ставлення, жорстокості і експлуатації. Вона не повинна бути об`єктом торгівлі в будь-якій формі. Дитину не слід приймати на роботу до досягнення належного вікового мінімуму; їй ні в якому разі не повинні доручатися чи дозволятися роботи або заняття, які були б шкідливі для її здоров`я чи освіти або перешкоджали її фізичному, розумовому чи моральному розвиткові.

Принцип 10. Дитина має бути захищена від практики, яка може заохочувати расову, релігійну або будь-яку іншу форму дискримінації. Вона повинна виховуватися в дусі взаєморозуміння, терпимості, дружби між народами, миру і загального братерства, а також у повному усвідомленні, що її енергія та здібності мають бути присвячені служінню на користь інших людей.

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

За приписами частин першої-третьої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради від 30.07.2024 року №03-17/641 встановлено, що з лютого 2022 року ОСОБА_2 змінила місце проживання та переїхала до своїх батьків в с. Підвиноградів, Берегівського району, у зв`язку з місцем свого працевлаштування. Дитина ОСОБА_3 залишився проживати у м. Берегове разом з батьком ОСОБА_1 , де по цей час знаходиться та відвідує шкільний навчальний заклад та гуртки. Між матір`ю та сином часто виникають суперечки, непорозуміння. ОСОБА_2 знову планує змінити своє місце проживання та виїхати з сином за кордон. Проте, дитина, ОСОБА_3 , не бажає їхати разом з нею, хоче залишитися з батьком в України. Крім цього, 16.07.2024 року відповідачкою ОСОБА_2 була подана зустрічна позовна заява про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у разі розірвання шлюбу між батьками разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За таких обставин, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, носить формальний характер, утриманням та вихованням неповнолітньої дитини фактично займається батько самостійно, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, а тому первісну позовну заяву та зустрічну позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, слід розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначити місце проживання з самостійним утриманням та вихованням малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , чим повністю буде захищено інтереси самого неповнолітнього, в розумінні принципів Декларації прав дитини в тому числі.

Керуючись ст. 29 ЦК України, Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385, Конвенцією ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), ч. 2 ст. 112, ст.ст. 141, 161, ч. 2 ст. 182, ч. 1 ст. 184 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 260, 261, 262, 265, 267, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісну позовну заяву ОСОБА_1 (мешканця АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (мешканки АДРЕСА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області (м. Берегове, вул. Б.Хмельницького, 7, Закарпатської області, ) про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання з самостійним утриманням та вихованням малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 (мешканки АДРЕСА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 (мешканець АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області (м. Берегове, вул. Б.Хмельницького, 7, Закарпатської області, ), про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб зареєстрований 07 серпня 2014 року про, що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Берегівського районного управління юстиції у Закарпатській області, зроблено актовий запис за № 81, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (уродженкою та мешканкою АДРЕСА_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (уродженцем с. Підгірне, Іршавського району, Закарпатської області, мешканцем АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Віталій МИХАЙЛИШИН