Справа № 148/76/23
Провадження № 22-ц/801/1546/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 рокуСправа № 148/76/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Кахно О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Штифурко Л. А. від 23 квітня 2024 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року представниця ОСОБА_1 адвокатка Гуравська В. Ю. звернулися до суду з цим позовом, за яким просила: визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 08 листопада 2022 року на засіданні постійної комісії Тульчинської міської ради з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, молоді, спорту, депутатської діяльності, етики, законності та зв`язків з громадськістю: «Ти єйо (землю) украл»; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати дану недостовірну інформацію шляхом озвучення ОСОБА_2 на найближчому засіданні постійної комісії Тульчинської міської ради з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, молоді, спорту, депутатської діяльності, етики, законності та зв`язків з громадськістю, яке відбудеться після набрання судовим рішенням в даній справі законної сили, наступного тексту спростування: «08 листопада 2022 року на засіданні постійної комісії Тульчинської міської ради з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, молоді, спорту, депутатської діяльності, етики, законності та зв`язків з громадськістю мною, ОСОБА_2 , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме те, що він землю, яку використовує ПСП «Зоря», украв»; визнати інформацію «Шо ти такой с**клівий?... Людина не понімаєт мозгами. Прівик с землі хапать. Он хозяін. А откуда «Зоря» появилась? Ти лучше скажи мнє откуда взялась «Зоря»? Ти шо землю купіл? Ти єйо взял, украл, а теперь ти ешчо расказиваешь какой ти господар с**ний» такою, що висловлена в принизливій, непристойній формі, що принижує гідність, честь і ділову репутацію ОСОБА_1 та спричиняє йому моральну шкоду; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди за приниження його честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтовування вимог позову покликалась на те, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу був керівником Приватного сільськогосподарського підприємства «Зоря» (далі ПСП «Зоря»), що функціонує в с. Дранка Тульчинської міської територіальної громади Тульчинського району Вінницької області, входить до складу його учасників. Неодноразово обирався депутатом Тульчинської районної ради Вінницької області (3 скликання, 4 скликання, 5 скликання, 6 скликання) та Вінницької обласної ради (7 скликання). Відповідно до Указу Президента України від 25 березня 2004 року № 365 йому присвоєно почесне звання «Заслужений працівник сільського господарства України». Також він має інші почесні нагороди та відзнаки; є депутатом Тульчинської міської ради 8 скликання. Депутат Тульчинської міської ради 8 скликання ОСОБА_2 08 листопада 2022 року на засіданні постійної комісії Тульчинської міської ради з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, молоді, спорту, депутатської діяльності, етики, законності та зв`язків з громадськістю (далі Комісія), яке проходило безпосередньо в приміщенні Тульчинської міської ради, та до участі у якому були запрошені керівники навчальних закладів Тульчинської територіальної громади, керівники відділів та управлінь Тульчинської міської ради, представники підприємств, організацій міста, всього понад 20 чоловік, публічно звинуватив його в тому, що землю, яку використовує ПСП «Зоря», керівником якої він був протягом тривалого часу, «він вкрав».

Вказувала, що слова «ти єйо (землю) украл» є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, ці слова є негативними та недостовірними.

На цьому ж засіданні Комісії ОСОБА_2 публічно поширив в образливій, зневажливій та такій, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, формі наступну інформацію: «Шо ти такой с**клівий?... Людина не понімаєт мозгами. Прівик с землі хапать. Он хозяін. А откуда «Зоря» появилась? Ти лучше скажи мнє откуда взялась «Зоря»? Ти шо землю купіл? Ти єйо взял, украл, а теперь ти ешчо расказиваешь какой ти господар с**ний». Ці слова супроводжувалися зневажливою інтонацією та невербальними жестами (прикладанням пальців лівої руки до скроні під час промовляння слів «людина нє понімаєт мозгамі»), насмішливими рекомендаціями «звоні на сто два». Крім зазначеного ОСОБА_2 було публічно вжито щодо позивача цілий ряд інших висловлювань, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, що зафіксовано на офіційному відеозаписі засідання Комісії (з 47 по 52 хвилину запису). Внаслідок чого, інформація про те, що позивач начебто вкрав землю, стала відомою його колегам депутатам та іншим особам, що були присутні на засіданні комісії та чия повага і позитивна думка є для нього важливою. Зазначена інформація є недостовірною оскільки не відповідає дійсності.

ОСОБА_2 звинуватив ОСОБА_1 , який ніколи не вчиняв злочинів чи інших правопорушень, до кримінальної та/або адміністративної відповідальності не притягувався, у вчиненні злочину, передбаченого статтею 185 КК України.

Інформація «ти єйо (землю) украл», поширена щодо ОСОБА_1 , має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, приписів чинного законодавства та є такою, що порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, свідчить про принизливе ставлення ОСОБА_2 до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Разом з тим, інформація: «Шо ти такой с**клівий?... Людина не понімаєт мозгами. Прівик с землі хапать# Он хозяін. А откуда «Зоря» появилась? Ти лучше скажи мнє откуда взялась «Зоря»? Ти шо землю купіл? Ти єйо взял, украл, а теперь ти ешчо расказиваешь какой ти господар с**ний» є оціночним судженням, за винятком слів «ти єйо украл», які є фактичним твердженням.

Поширенням цієї інформації ОСОБА_2 створив негативну соціальну оцінку особи ОСОБА_1 в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки його професійна та громадська діяльність є соціально важливою, передбачає служіння інтересам громади, законослухняність, дотримання ним норм моралі та етики поведінки, чим завдав йому моральної шкоди.

Крім того, зважаючи на вік позивача, тривалий період здійснення громадських обов`язків, тривалу трудову діяльність і ділову репутацію, вказані вище висловлювання спричинили ОСОБА_1 душевні страждання та переживання, які тривають до цього часу. Вислови ОСОБА_2 не лише образили ОСОБА_1 як особистість, але й принизили в очах оточуючих, з якими виникає спілкування з огляду на повноваження депутата ради. Образливі судження, оголошені ОСОБА_2 , негативно вплинули на ділову репутацію ОСОБА_1 , можливість здійснювати повноваження депутата у звичному режимі та негативно позначилися на його особистому житті, спричинили питання членів сім`ї, постійні побоювання за оцінку обставин родиною, можливі негативні наслідки для них з позиції їх оцінки друзями тощо.

Також обставини, пов`язані з розповсюдженням ОСОБА_2 вказаної інформації, негативно позначилися і на діловій (бізнесовій) діяльності ОСОБА_1 , оскільки спричинили питання орендодавців земельних ділянок щодо доброчесності ведення бізнесу ПСП «Зоря», учасником якого він є, викликали побоювання орендодавців щодо можливості «крадіжки» земельних ділянок, побоювання ОСОБА_1 за оцінку його партнерами та контрагентами тощо.

Сума у 300 000, 00 грн є мінімальною для відшкодування душевних страждань ОСОБА_1 та переживань, завданих йому приниженням його честі та гідності, а 700000, 00 грн зможуть компенсувати моральну шкоду, завдану внаслідок приниження його ділової репутації.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зміст спірної інформації, встановлені обставини у справі, зокрема належність ОСОБА_1 до числа публічних осіб, контекст поширеної інформації вказує на те, що спірна інформація щодо ОСОБА_1 є не фактичним твердженням, а оціночним судженням ОСОБА_2 , відображає його суб`єктивні думки, засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній оцінці, та не може бути витлумачена як повідомлення про вчинення ОСОБА_1 конкретного правопорушення, натомість в ній міститься оцінка (критика) дій позивача, який є публічною особою, щодо його діяльності як керівника (господарника) сільськогосподарського підприємства.

В діях відповідача має місце реалізація конституційного права на вираження своїх поглядів, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 , інформація стосується виключно оцінки діяльності позивача, а не його приватного життя, а тому в діях відповідача не вбачається порушень немайнових прав позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Тільчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і в позовній заяві.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є депутатом Тульчинської міської ради 8 скликання, а також обирався депутатом до Тульчинської районної ради 3, 4, 5, 6 скликання, був депутатом Вінницької обласної ради 7 скликання.

Під час засідання постійної комісії Тульчинської міської ради з питань освіти, культури, охорони здоров`я, соціального захисту населення, молоді, спорту, депутатської діяльності, етики, законності та зв`язків з громадськістю, яке відбулося 08 листопада 2022 року, не погоджуючись із висловленими ОСОБА_1 зауваженнями та запереченнями, ОСОБА_2 звернувся до нього зі словами: «Шо ти такой с**клівий?... Людина не понімаєт мозгами. Прівик с землі хапать# Он хозяін. А откуда «Зоря» появилась? Ти лучше скажи мнє откуда взялась «Зоря»? Ти шо землю купіл? Ти єйо взял, украл, а теперь ти ешчо расказиваешь какой ти господар с**ний».

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 201 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо її застосування».

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати

і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції її предмет стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року)».

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, §46, ЄСПЛ, від 15 липня 2010 року.).

Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, від 08 липня 1986 року).

ЄСПЛ вказує, що «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи».

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Позивач є депутатом Тульчинської міської ради, а відповідні висловлювання здійсненні відповідачем стосувались саме оцінки діяльності ОСОБА_1 на посаді керівника ПСП «Зоря», а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що за своїм змістом вони є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки відповідача щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Такі висновки містяться також у постановах Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 551/881/16-ц, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 132/1489/18.

Аналіз змісту висловлювань ОСОБА_2 , зокрема про те, що ОСОБА_1 вкрав землю, свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження відповідача.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За загальним правилом моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Тобто відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Установивши відсутність протиправності діяння ОСОБА_2 щодо поширення стосовно ОСОБА_1 недостовірної інформації, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на таке.

У постанові від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 Верховний Суд висував, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства, яким зобов`язані керуватися суд і усі учасники цивільного судочинства і яке привалює над буд-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, та обов`язковість судового рішення визначено серед основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Разом з тим зміст позовної заяви, ціна позову, а також безпосередня заява позивача під час судових дебатів в суді апеляційної інстанції вказують на те, що метою звернення з цим позовом було не захист порушеного права ОСОБА_1 на повагу до його честі, гідності і ділової репутації, а «покарання кривдника» ОСОБА_2 .

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про судові витрати, понесені сторонами в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд виходить із такого.

Згідно з частинами першою четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові на позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заявив клопотання про стягнення з позивача на його користь 50000, 00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, надавши лише квитанцію адвоката Мовчана В. В. до прибуткового касового ордера на цю суму, але ні договору, ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги він не надав, а тому, з огляду на заяву представниці позивача адвокатки Гуравської В. Ю. про неспівмірність розміру таких витрат складності справи та виконаних адвокатом Мовчаном В. В. робіт, в апеляційного суду не має реальної можливості для визначення суми відшкодування, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, відтак клопотання ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 28 серпня 2024 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета