ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/20379/21

Провадження № 22-ц/4820/10/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

П`єнти І.В., Ярмолюка О.І.,

секретарів: Шевчук Ю.Г., Чебан О.М.,

учасники справи: третя особа ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2022 року (суддя Козак О.В.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Орган опіки і піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в період з 20.02.2003 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У сторін була домовленість щодо добровільного надання допомоги на утримання дітей, як позивач розуміла, у розмірі 30% від його доходу відповідача на обох дітей. Однак, ОСОБА_2 у 2020, 2021 роках добровільно надавав допомогу меншу ніж 30% від всіх видів доходу. Так, ОСОБА_2 перерахував їй на картку кошти у січні 2021 року - 8000 грн., у лютому - 11000 грн., з березня по липень 2021 року (включно) по - 20000 грн.. Внаслідок цього недоплата коштів становила за: січень 2021 року - 17759 грн., за лютий - 14759 грн., за березень-липень 2021 року (включно) - 28795 грн., а всього - 61313 грн..

ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_2 навмисно приховує фактичний розмір свого доходу та у 2020-2021 роках сплачував кошти на утримання дітей у меншому розмірі, ніж було визначено ними в добровільному порядку. Вона вживала заходів щодо отримання добровільної допомоги у розмірі, який би відповідав 30% від усіх видів доходу відповідача, але ОСОБА_2 ухилявся від виконання добровільної угоди, відтягував її виконання.

З урахуванням наведеного та заяви про уточнення позовних вимог, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по 1/6 частині всіх видів доходу на кожну, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 січня 2020 року.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

В обґрунтування вимог зустрічного позову зазначав, що в період з 20.02.2003 року по 25.01.2018 року він із ОСОБА_3 перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти після розірвання шлюбу, проживали і проживають фактично по АДРЕСА_1 з батьками ОСОБА_3 : ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .. 15 липня 2021 року відповідачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 та проживає по АДРЕСА_2 , окремо від дітей.

На думку позивача, ОСОБА_3 , зловживаючи правом на отримання аліментів, приховувала відносини із ОСОБА_7 з метою отримання у позивача коштів, нібито на утримання дітей, які він добровільно сплачував в розмірі не менше 20 тис.грн. щомісячно на її банківську картку, оскільки, ні відповідачка, ні її чоловік офіційно не працюють.

Довідавшись, що відповідачка з кінця 2020 року з дітьми не проживає, ОСОБА_2 припинив переказ коштів з липня 2021 року на картковий рахунок відповідачки та 30 липня 2021 року відкрив картковий рахунок на ім`я старшої доньки - ОСОБА_5 та став перераховувати кошти в сумі 20 тис.грн. щомісячно на рахунок доньки. Також, 01 вересня 2021 року він відкрив картковий рахунок для молодшої доньки - ОСОБА_6 .

Таким чином, ОСОБА_2 добровільно утримує дітей та забезпечує їх матеріально, проводить час із дітьми на вихідних, кожного літа возить на відпочинок у Карпати, Закарпаття або на море.

ОСОБА_2 вважає, що відповідачка зловживає своїм правом звернення до суду та намагається за рахунок коштів дітей забезпечити собі та чоловіку безтурботне проживання, що є зловживанням з її сторони, адже право на аліменти має особа, яка проживає спільно з дітьми, при цьому аліменти є власністю дітей, а не відповідачки, яка не має права на отримання аліментів, оскільки проживає окремо від дітей.

Водночас, він не відмовляється від добровільного утримання дітей, готовий добровільно сплачувати аліменти у відповідності до ст. 187 СК України, за заявою в ТУ ДСА про відрахування аліментів на карткові рахунки дітей. Також, він не заперечує, щоб банківською карткою доньки ОСОБА_8 користувались в інтересах дитини бабуся або дідусь, які з дитиною фактично проживають.

Донька ОСОБА_9 , вправі розпоряджатись аліментами самостійно, вона є дорослою дитиною, обрала собі місце проживання - з батьками відповідачки. Проживаючи окремо від ОСОБА_3 , вона повинна мати змогу самостійно розпоряджатись аліментами, які є її власністю, в тому числі і тими коштами, які добровільно сплачує він і зобов`язана сплачувати відповідачка дитині.

Також зазначає, що ОСОБА_3 , всупереч волі дитини, в кінці жовтня 2021 року перевезла ОСОБА_8 з АДРЕСА_1 , облаштувала кімнату для проживання ОСОБА_8 , для того щоб Служба у справах дітей могла надати відповідний висновок (хоча раніше інспекційним відвідуванням було зафіксовано, що діти проживають по АДРЕСА_1 , де мають окремі кімнати). Окремої кімнати для доньки ОСОБА_3 не має і умов для спільного проживання обох дітей з нею не забезпечила. Фактично відповідачка намагається розлучити дітей, які спільно проживали (як рідні сестри), оскільки розуміє, що ОСОБА_9 ніколи не погодиться проживати спільно з нею і її чоловіком.

Вважає, що він як батько, який піклувався і піклується про дітей вправі вимагати перед судом визначити місце проживання молодшої доньки ОСОБА_8 за місцем свого проживання, оскільки забезпечений житлом, по місцю проживання позитивно характеризується, на обліку в лікаря нарколога і психіатра не перебуває, не притягувався до відповідальності, матеріально забезпечений, здатен забезпечити дитину всім необхідним і виховувати дитину в патріотичному дусі, чого не може дати дитині ОСОБА_3 . Відповідачка не має самостійного доходу, а розраховує проживати за рахунок аліментів дітей. За таких обставин, просить визначити місце проживання ОСОБА_8 з ним і стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття (або на картковий рахунок молодшої доньки), оскільки Відповідачка не працює, регулярних заробітків не має.

Також суд зобов`язаний врахувати і зменшити розмір (частку) примусових аліментів до мінімального та визначити спосіб їх стягнення на карткові рахунки дітям, оскільки він фактично позбувся нерухомого майна в інтересах дітей, а ОСОБА_3 штучно зменшила наявність в неї майна подарувавши будинок батькам.

Викладені вище обставини фактичного дарування ним дітям частки, згідно ч.1 п.4 ст. 182 СК України є істотними обставинами і очевидно ці обставини обов`язково мають бути враховані судом при вирішенні первісного позову ОСОБА_3 , шляхом відмови у її позові або як мінімум зменшення частки, в разі задоволення її вимог.

Він добровільно утримував і продовжує утримувати і матеріально забезпечувати на належному рівні своїх дітей. За останні 12 місяців, орієнтовно його витрати на обох дітей становлять суму понад 320000 грн., що в середньому у місяць становить суму понад 26700 грн. Добровільна середня щомісячна сума (26700 грн.), яку він давав дітям перевищує встановлений сімейним законодавством максимальний розмір аліментів на одну дитину, який з 1 липня становить 25100 гривень.

З урахуванням зазначеного, та заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визначити місце проживання ОСОБА_10 з ним, у АДРЕСА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , у розмірі 12500 грн. щомісячно, починаючи з 17.09.2021 року до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_5 , аліменти в розмірі 12500 грн. щомісячно, починаючи з 17.09.2021 року і до досягнення нею повноліття; стягнути з ОСОБА_11 на його користь на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6 та неповнолітньої доньки ОСОБА_5 аліменти за минулий період з 01 липня 2020 року по 17 вересня 2021 року у розмірі 25000 грн. за кожен місяць. В задоволенні позову ОСОБА_3 до нього відмовити.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.08.2021 року і до повноліття дітей, з урахуванням аліментів на утримання дітей відрахованих з суддівської винагороди ОСОБА_2 за його заявами від 22.09.2021 року та 29.11.2021 року по серпень 2022 року включно; в задоволенні решти вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 605,32 грн. та на користь ОСОБА_3 3666,68 грн. витрат на правову допомогу.

Надавши оцінку установленим обставинам справи крізь призму врахування найкращих інтересів ОСОБА_6 , які переважають над інтересами батьків, взявши до уваги вік дитини, урахувавши особисті якості обох батьків, а також те що дитина з народження проживала з мамою в м.Хмельницькому, де і навчалась, на даний час проживає з матір`ю за межами України, куди виїхала за власним бажанням, та бажає проживати з останньою, батько проживає та працює в іншому місті окремо від дітей, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання ОСОБА_10 з батьком. У зв`язку з наведеним судом першої інстанції відмовлено і в задоволенні зустрічного позову в частині стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_10 .

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання двох неповнолітніх доньок суд першої інстанції врахувавши те, що діти проживали з мамою, розмір доходів ОСОБА_2 , сплату ним аліментів в добровільному порядку, та їх розмір, вік дітей, а також обов`язок щодо утримання дітей обома батьками, дійшов висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дітей у визначеному судом розмірі з дня звернення ОСОБА_3 до суду з позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення:

1) визначити місце проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_2 у АДРЕСА_3 і припинити стягнення аліментів з нього на користь ОСОБА_3 на утримання дітей;

2) змінити період стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.08.2021 року до повноліття дітей, за виключенням періоду з 24.02.2022 року по 28 червня 2022 року, з урахуванням аліментів на утримання дітей відрахованих з доходу ОСОБА_2 , за заявами від 22.09.2021 року, 29.11.2021 року та 27.09.2022 року адресованих ТУ ДСА в Хмельницькій області;

3) стягувати 50% аліментів від 1/4 доходу, присуджених згідно рішення суду від 31.08.2022 року, безпосередньо на банківський рахунок ОСОБА_5 ;

4) виключити з мотивувальної частини рішення посилання на такі мотиви: "Належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що сплачені батьком дітей ОСОБА_2 грошові кошти на утримання дітей були використані ОСОБА_3 не за цільовим призначенням, відповідачем-позивачем ОСОБА_2 суду не надано. Виписка з банку достовірно вказаних обставин не підтверджує…".

В обґрунтування скарги зазначає, що суд безпідставно відмовив ОСОБА_2 у позові про визначення місця проживання молодшої доньки ОСОБА_10 з ним не маючи висновку органу опіки і піклування, не з`ясувавши думку дитини, якій виповнилось 10 років та не призначив відповідну експертизу, яку він просив провести на стадії підготовчого судового засідання, коли дитина перебувала в Україні. Суд проігнорував право молодшої доньки ОСОБА_8 бути вислуханою в суді з питання місця проживання, адже апелянту достовірно відомо, що ОСОБА_8 не мала наміру проживати із ОСОБА_3 закордоном. Висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_8 виїхала із матір`ю закордон за власним бажанням є безпідставним, не ґрунтується на доказах. ОСОБА_3 вивезла дитину закордон виключно з метою отримання соціальної виплати на утримання дитини. Зазначає, що мати відноситься недбало до процесу навчання доньки ОСОБА_8 у школи, починаючи з 01.09.2022 року дитина не відвідує жодного навчального закладу. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звернути особливу увагу на її вік та з`ясувати з ким з батьків вона бажає проживати, а також згідно Гаазької конвенції від 18.03.1970 року слід обстежити умови проживання і навчання дитини у Німеччині, вивчити дохід матері, матеріально-побутові умови матері з якою проживає дитина, умови і форма навчання дитини. Також судом невірно визначено періоди стягнення аліментів, оскільки з 24.02.2022 року по 28.06.2022 року, у зв`язку із війною діти перебували під опікою батька. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, визначивши єдину частку, 1/4, на обох дітей, хоча ОСОБА_3 просила стягнути 1/6 на утримання старшої доньки і 1/6 на утримання молодшої доньки.

У відзиві на апеляційну скаргу треті особи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.

В судових засіданнях ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги просив її задовольнити. На судове засідання призначене на 16 серпня 2024 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується його підписом в розписці (а.с.227 т.2). 16 серпня 2024 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки ОСОБА_2 перебуває у запланованій відпусті на оздоровленні за межами області.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, рішення від 7 липня 1989 року, пункт 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.

ОСОБА_2 про дату час та місце продовження розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується його підписом в розписці (а.с.227 т.2).

Оскільки поважність причин його неявки в судове засідання призначене на 16 серпня 2024 року на 10 год. не підтверджена, і ОСОБА_2 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, надавав свої пояснення в судовому засідання 28 червня 2024 року, то апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні.

ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Треті особа ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.01.2018 року шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 , зареєстрований 20.02.2003 року, розірвано.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується: свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 .

Діти зареєстровані разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради №З-03-41822 від 26.08.2021 року.

З пояснень учасників процесу встановлено, що діти за згодою батьків проживали в житловому будинку по АДРЕСА_1 з дідусем та бабусею. На даний час ОСОБА_14 проживає з матір`ю ОСОБА_3 за межами України.

Згідно листа Хмельницького ліцею №17 від 11.10.2021 р. ОСОБА_6 учениця 4-Б класу не відвідувала школу з 16.09.2021 р.. Мати ОСОБА_3 спілкується з класним керівником та повідомила, що дитина хворіє. У минулому 2020-2021 навчальному році ОСОБА_8 пропустила 33 навчальних дні, з них 24 через хворобу, 9 з поважних причин. ОСОБА_5 , учениця 11-В класу, у 2020-2021 навчальному році не відвідувала ліцей 41 день, щодо пропусків уроків мати надавала медичні довідки або попереджала класного керівника про причину відсутності.

22 вересня 2021 р. та 29 листопада 2021 р. ОСОБА_2 подав до ТУ ДСА України в Хмельницькій області заяви про добровільну сплату аліментів на утримання дітей на їх карткові рахунки.

Відповідно до довідок ТУ ДСА в Хмельницькій області №№ 126, 127 від 29.08.2022 р. ОСОБА_5 за період з вересня 2021 р. по серпень 2022 р. добровільно сплатив аліменти на ОСОБА_6 в сумі 79322,76 грн., на ОСОБА_5 в сумі 133706,43 грн.

З січня 2020 року по липень 2021 року ОСОБА_2 здійснював щомісячні перекази грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_3 відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується випискою банку по особовому рахунку останньої, квитанціями АТ КБ «ПриватБанку» за вказаний період (в електронному вигляді).

Окрім наведеного, ОСОБА_2 здійснював в 2020-2021 роках витрати на придбання для дітей канцелярських товарів, взуття, велосипедів, телефону, планшета, поповнення мобільних телефонів, що підтверджується електронними доказами фотозображеннями речей та квитанцій, скриншотів з мобільного додатку Приват24.

Згідно висновків Служби у справах дітей Хмельницької міської ради від 22.10.2021 р. за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які проживають за адресою АДРЕСА_1 , було встановлено, що діти мають окремі, облаштовані кімнати, належні умови проживання, одяг та взуття, регулярне харчування, відвідують гуртки. ОСОБА_3 надала копії чеків та квитанцій про оплату медичних послуг, освітніх послуг, придбання дитячих речей. З 30 липня 2021р. неповнолітня ОСОБА_9 отримує кошти на особисту банківську картку, та витрачає їх самостійно на власні потреби. Малолітня ОСОБА_8 також отримує кошти на власну картку та витрачає їх на особисті потреби (рух коштів контролюється батьком ОСОБА_5 ).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Турківської міської ради від 28.06.2022 р. за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дитину ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , встановлено, що розмір аліментів на дитину перевищує два прожиткових мінімуми на дитину відповідного віку. Під час інспекційного відвідування встановлено, що ОСОБА_15 ОСОБА_5 в повній мірі забезпечують потреби ОСОБА_6 . Документальне підтвердження цільового використання коштів не надано. За результатами бесіди з дитиною та дорослими членами сім`ї з`ясовано, що ОСОБА_8 з початку війни і до інспекційного відвідування проживає у батьків її батька у м.Турка. Аліменти дитина отримує на особистий картковий рахунок, коштами ОСОБА_8 розпоряджається під контролем дорослих, користується вільними «кишеньковими» коштами для дрібних побутових покупок. Дорослі пояснили, що такий спосіб сплати і розмір аліментів є зручним, оскільки кошти постійно знаходяться з дитиною, незалежно від місця проживання батьків, за таких обставин ОСОБА_8 має можливість розпоряджатись аліментами під контролем дорослих. Дитина позитивно відгукується про матір та про батька. Дорослі члени сім`ї та дитина підтвердили, що розмір аліментів достатній, відповідає віковим, соціальним та побутовим потребам, а також покриває додаткові витрати на навчання з англійської мови.

Згідно висновку Служби у справах дітей Хмельницької міської ради від 17.05.2022 р. за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на ОСОБА_5 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , було встановлено, що мати тимчасово перебуває за межами України, одержувачем аліментів є неповнолітня ОСОБА_9 . Зі слів ОСОБА_9 вона отримує аліменти та витрачає їх самостійно на власні потреби. Висновок щодо цільового витрачання аліментів на дитину: одержувач аліментів забезпечує потреби дитини відповідно до суми коштів, сплачених на дитину платником аліментів, розмір яких становить понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку.

Згідно листа Служби у справах дітей Хмельницької міської ради від 29.08.2022р. №2132/01-31 з метою узгодження часу та дати візиту в сім`ю було здійснено телефонний дзвінок матері дітей ОСОБА_3 , яка повідомила, що ОСОБА_8 разом із нею зараз перебуває за межами України, а неповнолітня ОСОБА_9 проживає з бабусею та дідусем за адресою АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_3 відмовилась від інспекційного відвідування неповнолітньої ОСОБА_9 вказаною адресою без її участі. Вказані обставини унеможливлюють проведення перевірки цільового витрачання аліментів.

ОСОБА_2 працює суддею Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, не судимий, психіатричних та наркологічних протипоказань для виконання професійних обов`язків не має.

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 15.12.2021 року, складеного працівником служби у справах дітей Кам`янець-Подільської міської ради, проведено обстеження умов проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . Квартира двокімнатна, умови проживання задовільні, для дитини є окрема кімната, у якій здійснюється облаштування для занять, відпочинку та сну, зберігання речей тощо.

Згідно довідки ТУ ДСА в Хмельницькій області № 116 від 12.08.2022р. суддя ОСОБА_2 сплатив за період з березня 2022 року по липень 2022 року 79544,72 грн. на підтримку Збройних Сил України.

У висновку від 11 липня 2024 року №1127 Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради зазначив, що не має достатньо підстав для остаточного висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_2 .

Щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком

У статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України).

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, в частині визначення місця проживання ОСОБА_10 2011 року народження з батьком, врахував факт проживання малолітньої дівчинки з мамою з часу народження, в м.Хмельницькому, її вік, емоційну близькість з матір`ю, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність негативного впливу на її виховання і розвиток, бажання ОСОБА_6 проживати саме з мамою.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки й приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Судом врахована думка дитини ОСОБА_6 , яка висловлювала своє бажання проживати з мамою, таку думку дитини не спростовано батьком дитини в суді першої інстанції.

ОСОБА_14 була заслухана колегією суддів за участю представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради в судовому засіданні і яка підтвердила своє бажання проживати з мамою.

Щодо відсутності висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, то за висновком Об`єднаної Палати КЦС у Постанові від 11 грудня 023 року у справі №523 /19706/19, передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК. України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовляється надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливість розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебування дитини на непідконтрольній території, неможливість встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

У висновку від 11 липня 2024 року №1127 Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради зазначив, що не має достатньо підстав для остаточного висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_2 . Бесіда з малолітньою ОСОБА_18 не проводилася. Дівчинка з мамою перебуває у Федеративній Республіці Німеччина.

З огляду на вказане вище у сукупності, врахувавши інтереси ОСОБА_10 , її вік, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у визначенні місця проживання ОСОБА_10 з батьком.

Згідно з частиною 2 статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і або натуральній формі.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 проживає окремо від дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , суд першої інстанції з зазначених підстав дійшов правильного висновку щодо відмови і у задоволенні зустрічного позову і в частині стягнення з ОСОБА_3 на його користь аліментів на утримання дітей.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині є безпідставними, та спростовуються вищезазначеними доказами.

Щодо первісного позову ОСОБА_3 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання двох неповнолітніх дітей.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно частини 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд зобов`язаний врахувати ряд обставин, визначених статтею 182 СК України.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з положеннями ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У силу положень статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Зважаючи на наведене, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно врахував рівність прав та обов`язків батьків по утриманню своїх неповнолітніх дітей, задовільний стан здоров`я дітей, стан здоров`я відповідача, матеріальний стан платника аліментів, який інших дітей та непрацездатних осіб на своєму утриманні на час розгляду справи не мав, сплату ОСОБА_2 в добровільному порядку аліментів в період після подачі ОСОБА_3 позову на підставі його заяв від 22.09.2021 року та 29.11.2021 року по серпень 2022 року. Доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять, відповідачем теж не надано таких доказів суду.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, дійшов правильного висновку про стягнення із відповідача аліментів на утримання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.08.2021 року і до повноліття дітей, з урахуванням аліментів на утримання дітей відрахованих з суддівської винагороди ОСОБА_2 за його заявами від 22.09.2021 року та 29.11.2021 року по серпень 2022 року включно.

Щодо тверджень апелянта про неврахування судом першої інстанції, тих обставин що з 24 лютого по 28 червня 2022 року, у зв`язку з війною діти перебували під його опікою, і молодша донька ОСОБА_8 у зазначений період проживала у його батьків в м.Турка Львівської області, а тому зазначений період слід виключити з періоду стягнення аліментів на утримання дітей, то такі доводи підлягають відхиленню.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у зазначений період діти проживали з батьком ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Висновок Служби у справах дітей Турківської міської ради від 28.06.2022 р. за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дитину ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , не містить таких відомостей.

За зазначений період аліменти на утримання неповнолітніх дітей відраховувалися за заявою ОСОБА_2 в добровільному порядку за місцем його роботи, і такий період враховано судом при визначенні строку стягнення аліментів.

Наведені у апеляційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановленого розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, який судом першої інстанції визначено правильно, з урахуванням всіх обставин, які мають значення для справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2024 року.

Судді: Т.О. Янчук

І.В. П`єнта

О.І. Ярмолюк