Справа № 462/7877/23 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/888/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 28.07.2005 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2016 року.

До шлюбу, 10.08.2004 року ним укладено Інвестиційний договір про пайову участь в будівництві №Р61-27, об`єктом якого була трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , мікрорайону Білогорща, згідно з генпланом забудови.

Відповідно до умов договору, вартість інвестиційного внеску у будівництво становила 232845 грн., який він повністю сплатив до укладення шлюбу з відповідачкою, що підтверджено довідкою від 21.01.2005 року, проте, у зв`язку з виникненням спору щодо права власності на земельну ділянку, на якій збудовано будинок, і лише після здачі будинку в експлуатацію у 2012 році, він зміг оформити 12.03.2012 року право власності на вказану квартиру. З того часу жодних ремонтних робіт у квартирі не проводилось.

Зазначає, що в період спільного проживання відповідачка визнавала, що квартира придбана ним за особисті кошти, однак, на даний час, коли у нього виник намір розпорядитись квартирою, відповідачка не бажає дати дозвіл на продаж квартири, заперечуючи його одноосібне право на квартиру, тому він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 лютого 2024 року позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 13420 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази, подані стороною відповідача, внаслідок чого дійшов до хибного висновку про визнання спірного майна особистою власністю позивача.

Зазначає, що за відсутності доказів перерахування позивачем грошових коштів ТОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на підставі Інвестиційного договору про пайову участь у будівництві №Р61-27 від 10.04.2004 року, довідка від 21.02.2005 року, видана ОСОБА_5 , який підписався від імені директора ТОВ «Фонд МЖК», однак таким не був, не може бути належним та допустимим доказом проведення оплати за спірне майно саме до 21.02.2005 року.

В обгрунтування наведеного вказує, що згідно поданих до реєстрації документів, а саме: реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу від 22.11.2004 року та відомостей Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 01.11.2004 року керівником ТОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» є ОСОБА_6 .

Додає, що відповідно до п.3.2.1 Інвестиційного договору про пайову участь у будівництві№ Р61-27 від 10.04.2004 року, пайовик зобов`язується своєчасно сплачувати внески, оплата проводиться в безготівковій формі. Однак, позивачем не надано квитанцій про оплату, які би підтверджували, що оплату за квартиру згідно Інвестиційного договору було проведено ним до укладення шлюбу.

Також вказує, що відповідно до п.3.1.3 Інвестиційного договору, замовник зобов`язаний прийняти завершене будівництво і передати його пайовику на суму внесених пайових коштів, згідно з актом прийому-передачі, однак, в матеріалах справи акт прийому-передачі завершеного будівництва позивачеві відсутній.

За позицією відповідачки, зважаючи на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спільне нерухоме майно, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру АДРЕСА_1 , не надано доказів, що кошти на фінансування будівництва квартири перераховано на рахунок ТОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» до укладення шлюбу з відповідачем, суд безпідставно дійшов висновку про належність спірного майна позивачеві.

Додає, що саме лише посилання позивача на те, що кошти на інвестування будівництва сплачено ним до укладення шлюбу, не доводить, що квартира не є спільним майном подружжя.

18.06.2024 року представник позивача адвокат Кісь О.Р. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апелянта, зазначивши, що до матеріалів справи долучені копії документів про діяльність ТОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», а саме: копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб; копія витягу з протоколу №7 зборів учасників Західно-Українського фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та копії документів щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництва, якими підтверджується той факт, що саме ОСОБА_5 є замовником будівництва та директором ТОВ «Західно-Український фонд сприяння молодіжному житловому будівництву».

За позицією сторони позивача, відсутність квитанцій про сплату пайових внесків не може бути підставою для виникнення сумнівів щодо проведення оплати, оскільки довідка видавалась лише після надання оригіналу квитанцій та в обмін на них. Крім цього, до укладення шлюбу та підписання Інвестиційного договору про пайову участь у будівництві №Р61-27 позивач спільно зі своєю матір`ю відчужили квартиру, співвласниками якої вони були станом на 20.08.2004 року. Згідно договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_7 (мати позивача) та ОСОБА_4 (позивач) продали, а ОСОБА_8 придбав квартиру АДРЕСА_3 . Фактично після вчинення правочину було внесено кошти згідно інвестиційного договору. Саме цим було зумовлено, що позивач завчасно вніс повну суму пайових внесків.

Звертає увагу, що без виконання умов договору, а саме п.5.1, позивач не міг набути право власності на дану квартиру. Довідка про сплату пайових внесків була підставою для набуття права власності.

Також зазначає, що об`єкт здано в експлуатацію лише після складання акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва. Після цього, виконавчим комітетом Львівської міської ради було винесено рішення №460 від 19.06.2009 року «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта 42-квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями на АДРЕСА_4 », і лише 12.02.2012 року наказом департаменту економічної політики управління комунальної власності Львівської міської ради №606-Ф-З оформлено право приватної власності на квартири у житловому будинку АДРЕСА_4 .

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17, провадження №14-325цс18), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Отже, підсумовуючи викладене, слід дійти висновку про те, що той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 28.07.2005 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2016 року (а.с.7).

Предметом спору є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , право власності на яку зареєстроване за позивачем ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 12.03.2012 року, виданого управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Вказана квартира трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , мікрорайону Білогорща, згідно з генпланом забудови, була об`єктом Інвестиційного договору про пайову участь у будівництві №Р61-27 (а.с.8-12), укладеного 10.08.2004 року між ТОВ «Західно-Український регіональний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», в особі директора ОСОБА_5 (замовник), та позивачем ОСОБА_4 (пайовик), згідно з яким (п.1.1), пайовик зобов`язувався внести інвестиції в будівництво квартири та прийняти готову квартиру в порядку та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язувався проводити організаційні заходи по будівництву, проводити розрахунки з підрядниками і в обумовлений в цьому договорі термін передати у власність пайовика замовлену квартиру.

Згідно з п.4.3 договору, вартість квартири на час підписання договору визначається по проектній площі і становить 232845 грн.

Згідно з п.4.10 договору, право власності на профінансовану площу має пайовик.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що замовник передає пайовику квартиру за таких умов:

-прийняття будинку державною приймальною комісією;

-повна оплата пайовиком сум, зазначених у графіку фінансування;

-відсутність несплачених штрафних санкцій.

Передача квартири пайовику проводиться протягом двох місяців з дня прийняття будинку державною приймальною комісією (п.5.3).

Графіком фінансування, який є додатком №2 до Інвестиційного договору (а.с.12), визначено порядок сплати пайових коштів, зокрема: у серпні 2004 року сума пайових коштів становить 63855 грн, у вересні грудні 2004 року по 37248 грн. 75 коп. щомісячно та у квітні 2006 року 19995 грн., що сумарно становить 232845 грн.

Згідно з довідкою, виданою ТОВ «Західно-Український регіональний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 21.02.2005 року та підписаною директором товариства ОСОБА_9 (а.с.13), станом на 20.01.2005 року заборгованість за договором відсутня.

У цій довідці вказано, що відповідно до договору про пайову участь у будівництві житла (п.4.7 договору) від 10.08.2004 року №Р61-27, ОСОБА_4 вніс інвестиції в будівництво трикімнатної квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 145,5 кв.м. (п.2.1 договору), у сумі 232845 грн. (п.4.3 договору). Станом на 20.01.2005 заборгованість відсутня.

Разом з тим, житловий будинок АДРЕСА_4 прийнятий в експлуатацію лише у 2009 році, що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 29.12.2008 року, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 19.06.2009 року №460 «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту 42-квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями по АДРЕСА_4 » (а.с.48-51, 54).

Управлінням житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради у березні 2011 року проведено розрахунок розподілу квартир у житловому будинку з вбудованими офісними приміщеннями по АДРЕСА_4 (а.с.52-53).

Наказом управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 12.03.2012 №606-Ж-З «Про оформлення права приватної власності на квартири у житловому будинку АДРЕСА_4 » (а.с.55, 65) наказано оформити право приватної власності в цілому на квартири у житловому будинку АДРЕСА_4 громадянам, в тому числі і ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 133,5 кв.м, житловою площею 54,3 кв.м, згідно з технічним паспортом.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 12.03.2012 року та витягу про державну реєстрацію прав від 07.08.2012 року (а.с.14, 15), ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, площею 54,3 кв.м., загальною площею 133,5 кв.м. Свідоцтво про право власності видане на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 12.03.2012 року №606-Ж-З.

Встановлено, що жодних ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_1 не проводилось, що також підтверджується фотознімками приміщень квартири.

Письмових доказів про те, що частину коштів, як інвестицій, для набуття спірної квартири у власність, було сплачено під час шлюбу в матеріалах справи немає, тому доводи відповідачки про неналежність поданих позивачем доказів є безпідставними.

Таким чином, оформлення позивачем права власності на спірну квартиру під час шлюбу не дає підстав для висновку про віднесення спірної квартири до об`єктів спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки безспірно встановлено, що всі кошти за квартиру були сплачені позивачем до укладення шлюбу з відповідачкою, а отже, спірна квартира є особистою приватною власністю позивача.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 23 серпня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич