ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 200/20353/18

провадження № 61-4343св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко Валерій Юрійович (третя особа за зустрічним позовом), ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Несен Володимир Андрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Собко Сергій Юрійович,та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Єпрем`ян Ліпаріт Варданович, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 18 липня 2023 року у складі судді Куцевола В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Канурної О. Д., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до державного реєстратора департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубка В. Ю., ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона є власницею квартири

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу

від 14 лютого 2018 року.

27 липня 2018 року позивачка взяла у свого знайомого ОСОБА_3 в борг 800 000 грн строком до 27 липня 2023 року та у забезпечення виконання боргового обов`язку передала у заставу ОСОБА_3 належну їй на праві власності квартиру, що підтверджується іпотечним договором від 27 липня

2018 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вищезазначена квартира наразі зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області, попри заборону відчуження з 27 липня 2018 року.

На час реєстрації права власності за ОСОБА_2 , відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42457375

від 09 серпня 2018 року, спірна квартира належала позивачеві та ще і перебувала під обтяженням.

Будь-яких рішень суду щодо скасування за позивачем права власності на спірну квартиру не існує.

Державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Зубко В. Ю. , всупереч вимогам закону, своїми діями з реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 порушив право власності позивачки на спірну квартиру, не врахувавши наявність вже зареєстрованого права власності позивачки на цей об`єкт нерухомого майна.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати дії державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубка В. Ю. протиправними, скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , запис 27410580 від 03 серпня 2018 року, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4245375 від 09 серпня

2018 року.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи - державний реєстратор департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради

Зубко В. Ю., приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Несен В. А., про визнання договору іпотеки недійсним, скасування записів про іпотеку та заборону відчуження, усунення перешкод у користуванні майном.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що він є власником спірної квартири з 26 липня 2018 року, що підтверджено постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року (справа № 403/13077/12), яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року. 27 липня 2018 року відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики та іпотечний договір, який забезпечує виконання основного зобов`язання. З огляду на те, що на день укладення договору іпотеки, спрямованого на забезпечення боргових зобов`язань ОСОБА_1 , вказана квартира їй не належала, тому не могла бути предметом іпотеки відповідно до вимог статті

5 Закону України «Про іпотеку». Такий договір про іпотеку ОСОБА_2 вважає недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, а записи про іпотеку в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень повинні бути приведені у відповідності до вимог цього Закону.

Разом з цим зазначає, що на підставі статті 319 ЦК України ОСОБА_2 , як дійсний власник спірної квартири, не може вільно розпоряджатись власним майном, оскільки у квартирі фактично проживає ОСОБА_1 , що є підставою для вимоги про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 27 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Несеном В. А., з реєстровим номером № 1182. В іншій частині зустрічний позов залишено без задоволення.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири, що підтверджується постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 26 липня 2018 року (справа № 403/13077/12), яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року, а тому державний реєстратор прийняв законне рішення про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_2 , отже відсутні підстави для задоволення первісного позову. При цьому підлягають до задоволення зустрічні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 не була власником спірної квартири, отже не могла передавати її в іпотеку на забезпечення виконання основного зобов`язання перед ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи

До Верховного Суду 20 березня 2024 року засобами поштового зв`язку від імені ОСОБА_3 - адвокат Єпрем`ян Л. В.подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_3 зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 201/1051/22, від 30 вересня 2020 року у справі № 645/747/16-ц, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14, від 16 серпня 2021 року у справі № 523/7609/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_2 до ОСОБА_1 із позовом про витребування спірної квартири не звертався, а тому остання, придбаваючи це майно у особи, яка не мала право його відчужувати, про що вона не знала,

є добросовісним набувачем, а тому мала право передавати це майно в іпотеку. Вважає, що державний реєстратор повинен був відмовити у державній реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , оскільки наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження.

До Верховного Суду 21 березня 2024 року засобами поштового зв`язку від імені ОСОБА_1 - адвокат Собко С. Ю. подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 911/2581/14, від 27 вересня 2023 року у справі № 201/1051/22, від 30 вересня 2020 року у справі № 645/747/16-ц, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення пункту 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», яка категорично забороняла державному реєстратору здійснювати реєстраційні дії, коли наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження. Зазначає, що позивачка є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки на момент придбання вона не знала і не могла знати про те, що нерухомість вибула із власності ОСОБА_2 поза його волею. Жодних перешкод для відчуження квартири ОСОБА_5 , з яким у ОСОБА_2 був спір щодо квартири, і для придбання її позивачкою не існувало. Разом з тим ОСОБА_2 до неї із позовом про витребування майна не звертався.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 23 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 лютого 2018 року ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з цим договором, продавцем виступав ОСОБА_5 , право власності якого на квартиру підтверджувалось свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г. В. 26 липня

2011 року.

27 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого позивачка з метою забезпечення належного виконання умов договору позики від 27 липня 2018 року, передала в іпотеку ОСОБА_3 зазначену квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з укладенням вказаного договору іпотеки, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 липня 2018 року було внесено запис про іпотеку за № 27242796 та запис про обтяження № 27243050.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року (справа № 403/13077/12) задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бабушкінського ВДВС ДМУЮ, приватного нотаріуса Гойняк Г. В., ПП «СП «Юстиція» та визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна боржника ОСОБА_6 - квартири АДРЕСА_1 , які проводились виконавчою службою та ПП «СП «Юстиція» 21 липня 2011 року; визнано недійсним протокол № 08/096/11/А-03н-1 про проведення прилюдних торгів та акт проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_6 , від 25 липня 2011 року; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 26 липня 2011 року, видане на ім`я ОСОБА_5 ; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру; визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У вказаному судовому рішенні зазначено, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено факт того, що реалізація спірної квартири ОСОБА_5 відбувалася з чисельним порушенням та взагалі безпідставно, оскільки в той час вона належала

ОСОБА_2 та не мала відношення до боржника ОСОБА_6 . Зокрема, вказана квартира належала ОСОБА_2 за результатами проведення прилюдних торгів з реалізації майна боржника ОСОБА_6 05 липня 2006 року, про що складено протокол проведення прилюдних торгів від 05 липня 2006 року № 64, затверджений директором філії «Дніпропетровській аукціонний центр» державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів».

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 03 серпня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року (справа № 403/13077/12).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Щодо первісного позову ОСОБА_1 .

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).

Судами установлено, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири

АДРЕСА_1 на підставі постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року (справа № 403/13077/12).

Відповідно до статті 129-1 Конституції Українисуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 ЦПК Українисудові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (пункт 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За змістом частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Пунктами 5, 6 частини першої статті 24 зазначеного Закону передбачено, що

у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Установивши, що підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 є постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року (справа № 403/13077/12), суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у державного реєстратора Зубка В. Ю. відсутні підстави, передбачені статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно та їх обтяжень», для відмови в реєстрації права власності ОСОБА_2 .

Слід зазначити, що право власності на спірну квартиру у ОСОБА_2 виникло ще у 2006 році на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів з реалізації майна, затвердженого 05 липня 2006 року, акта про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, складеного державним виконавцем від 14 серпня 2006 року та виданого 13 вересня 2006 року на його підставі свідоцтва про право власності на спірне майно на ім`я ОСОБА_2 . Постановою Апеляційного Суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року лише підтверджено таке право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. Ці обставини встановлені у вказаній постанові, тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Посилання у касаційних скаргах на те, що державний реєстратор повинен був відмовити у державній реєстрації через наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями є помилковими, оскільки за наявності рішення суду, яке набрало законної сили та яке є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян, відсутні суперечності між заявленим та вже зареєстрованим речовим правом на нерухоме майно. Постанова апеляційного суду, якою за ОСОБА_2 визнано право власності на спірне майно, є обов`язкова для державного реєстратора, за невиконання якої він несе відповідальність, встановлену законом (стаття 129-1 Конституції України, стаття 18 ЦПК України).

Посилання у касаційних скаргах на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладених у постановах від 27 вересня 2023 року у справі № 201/1051/22, від 30 вересня

2020 року у справі № 645/747/16-ц, від 30 листопада 2022 року у справі

№ 522/14900/19, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19,

від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14, від 16 серпня 2021 року у справі № 523/7609/17 є помилковими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 .

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним

є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом

За змістом статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно за умови, зокрема, якщо воно належить іпотекодавцю.

Судами установлено, що на момент передачі квартири

АДРЕСА_1 в іпотеку ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки (27 липня 2018 року) ОСОБА_1 не була власником цього майна, оскільки постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року (справа № 403/13077/12) право власності на квартиру було визнано за ОСОБА_2 , отже договором іпотеки порушуються права останнього як власника спірної квартири, а тому він є особою, яка має право оспорювати цей договір.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 не мала права передавати спірну квартиру в іпотеку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що договір іпотеки підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України як такий, що суперечить положенню статті 5 Закону України «Про іпотеку».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Собко Сергій Юрійович,та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Єпрем`ян Ліпаріт Варданович, залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня

2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович