№ 190/73/24
№ 2/207/630/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.

при секретарі Морозові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 жовтня 1997 року між ОСОБА_1 , 1973 року народження та відповідачкою ОСОБА_2 , 1976 року народження, було укладено шлюб, який був зареєстрований Новоукраїнським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про що було видано свідоцтво про шлюб та зроблено відповідний актовий запис № 142. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 17.10.2017 року, шлюб позивачем та відповідачем та відповідачкою було розірвано.

На теперішній час, позивач проживає разом з сином у житловому будинку АДРЕСА_1 .

До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини. На даний час дитина проживає разом із позивачем. Син бажає проживати разом позивачем.

Вважаю, що в інтересах нашої дитини, проживати саме з позивачем. Позивач на цей час проживає в житловому будинку, що належить йому на праві власності, офіційно працевлаштований та отримує постійний дохід. Позивач має час займатися вихованням дитини, та піклуватися про нього, може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, В той час як відповідачка не має та не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини його навчання та виховання. Утримання дитини покладене на сторону позивача.

В житловому будинку позивача створені всі умови для проживання, виховання га утримання дитини, обладнана окрема кімната для дитини.

Позивач вважає, що проживання дитини разом зі мною відповідатиме її інтересам. Позивач має можливість забезпечити її належними умовами проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідачка забезпечити не в змозі. Разом з тим, позивач зазначає, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідачки із дитиною і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері.

Відповідачка ОСОБА_2 надала письмові пояснення щодо позовної заяви та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що після розірвання шлюбу у 2017 році позивач ніякого бажання щодо того, щоби спільна дитина ОСОБА_4 проживав з ним не висловлював взагалі. Весь час з 2010 року до грудня 2023 року їх з відповідачем син проживав з відповідачкою, а в грудні 2023 року відповідачка відпустила сина тимчасово пожити з позивачем, оскільки про це її попросив позивач. Останній час відповідачка та їх з відповідачем малолітній на той час ОСОБА_3 проживали в Республіці Польща. На думку відповідачки, підставою позову стала одна причина, а саме, позивач с військово зобов`язаною особою, яка підлягає мобілізації, а відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Тобто, відповідач бажає штучно, за допомогою суду уникнути мобілізації до Збройних Сил України. Крім цього, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виповнилося 14 років і він втратив статус малолітньої дитини, отримавши статус неповнолітньої дитини. Таким чином суд не може вирішувати місце проживання дитини, яка досягла 14 років.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в відповіді на відзив наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час, місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду відзив у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

В наданій суду письмовій заяві представник третьої особи просить розгляд справи проводити без участі представника та ухвалити рішення, яке не суперечить інтересам дитини.

Суд, взявши до уваги позицію сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 жовтня 1997 року між ОСОБА_1 , 1973 року народження та відповідачкою ОСОБА_2 , 1976 року народження, було укладено шлюб, який був зареєстрований Новоукраїнським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, за актовим записом № 142. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (арк. с. 7).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 17.10.2017 року, шлюб позивачем та відповідачкою було розірвано (арк. с. 8).

Згідно Акта депутата про встановлення фактичного проживання від 11 грудня 2023 року встановлено, що батько та син проживають разом (арк. с. 9).

За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначенні інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 вказано, що «У разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, колегія суддів Верховного Суду вважає що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років відсутні, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання ОСОБА_З, ІНФОРМАЦІЯ_1, необхідно було відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 6І-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 . року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)».

У постанові Верховного суду від 02 листопада 2023 року у справі №592/7624/22 зазначено «Установивши, що законом не передбачено можливості визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Неспроможними с аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права про визначення місця проживання неповнолітньої дитини в умовах воєнного стану, який спричиняє порушення прав і найкращих інтересів дитини щодо її зростання у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Ці посилання в касаційній скарзі мотивовані тим, що позивач у будь-який момент може бути призваний на військову службу, залишивши свою дитину без батьківського піклування, догляду та утримання, у зв`язку з чим найкращі інтереси та права дитини будуть порушені, а вона залишиться одна, оскільки батькові доведеться захищати державу».

Установивши, що законом не передбачено можливості визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст.ст. 7, 150, 155, 157, 160, 161, 180, 181 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 83, 206, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган та піклування в особі Служби у справах дітей Виконавчого комітету Вишнівської елищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Головуючий по справі Погребняк Т.Ю.