Справа №487/5571/23
Провадження № 22-ц/812/1335/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі головного державного виконавця - Квашенка С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2024 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лагодою А.А., за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Квашенко Сергій Сергійович, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, на дії, бездіяльність державного виконавця, визнання протиправним постанови про закінчення виконавчого провадження

В С Т А Н О В И В:

03 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною вище скаргою, в якій просить визнати дії та бездіяльність ОСОБА_2 . головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по виконанню рішення суду по справі №487/5571/23 (виконавче провадження 73858589); визнати винесення ОСОБА_2 постанови від 28.02.2024 про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу по справі №487/5571/23 неправомірною, скасувати її та зобов`язати державного виконавця усунути порушення закону. Також заявник просить суд визнати поважною причини пропуску строку для подання скарги та поновити його.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що Заводським районним судом м. Миколаєва 27 листопада 2023 року було видано виконавчий листа по справ 487/5571/23, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити їй пенсію, яка була призначена, нарахована та належала її чоловікові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 167 644,24 грн.

18 січня 2024 року було відкрито виконавче провадження.

На її думку заходів по стягненню вказаної у виконавчому листі суми не проводилося, вона не отримувала постанову про відкриття виконавчого провадження, а тому не могла контролювати хід виконавчого провадження.

15 травня 2024 року їй стало відомо, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Квашенко С.С. від 28 лютого 2024 року закрито виконавче провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувач вважає, що головним державним виконавцем не виконанні вимоги ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» в частині накладення штрафів на боржника та направлення повідомлення до Миколаївського районного управління поліції, а тому постанова про закінчення виконавчого провадження є незаконною та протиправною.

Виходячи із постанови про закінчення виконавчого провадження постанова про накладення штрафу на боржника винесена 27 лютого 2024 року, а вже 28 лютого 2024 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, тобто винесення постанови про накладення штрафу є формальним, виконання цієї постанови не здійснювалось.

Заявнику з постанови відомо, що 28 лютого 2024 року державним виконавцем направлено до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами боржника і в цей же день приймається рішення про закінчення виконавчого провадження, не дочекавшись прийняття рішення про реєстрацію кримінального провадження або про відмову у його реєстрації, що свідчить про формальність при виконанні судового рішення. На думку заявника в зазначеному виконавчому провадженні мова йде про спадкове майно, а не про погашення пенсійних виплат, а тому повинно бути здійснено за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку для подання скарги на дії державного щодо постанови від 28 лютого 2024 року про закінчення виконавчого провадження №73858589 задоволено, поновлено строк для подання скарги на дії державного виконавця.

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Квашенко Сергій Сергійович, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на дії, бездіяльність державного виконавця, визнання протиправним постанови про закінчення виконавчого провадження залишено без задоволення.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції відхилив доводи державного виконавця про те, що ідентифікатор доступу стягувача до усіх матеріалів виконавчого провадження за постановою про відкриття виконавчого провадження та пропуску строку зі зверненням стягувача зі скаргою, адже предметом оскарження не є заявлена постанова, а є постанова про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2024, копію якої мав би направити головний державний виконавець ОСОБА_2 . Разом з тим, матеріали справи не містять доказів скерування такої постанови на адресу стягувача, як і докази реагування на скаргу стягувача від 15.05.2024 з боку виконавчої служби. З огляду на викладене суд прийшов до висновку за можливе поновити строк стягувачу зі скаргою.

Враховуючи, що державний виконавець вчинив всі необхідні заходи в межах наданих повноважень щодо виконання рішення суду, то суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 у зв`язку із неповнотою та неправильністю установлення обставин, які мають значення для справи, неправильної оцінки доказів по справі, просила судове рішення в частині відмови у задоволені її скарги скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її скаргу задовольнити або направити справу на новий розгляд.

Вказує, що суд посилається на те, що дії Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області є законними у зв`язку із відсутністю відповідних бюджетних асигнувань для погашення наявних заборгованостей по пенсійних виплатах, не враховуючи при цьому, що мова йде не про пенсійні виплати, а про виплату грошових коштів в порядку спадкування та не враховуючи, що Порядок розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 №21-2 (у редакції постанови ПФУ від 09.12.2021 №35-1) передбачає встановлення черговості виплати на виконання рішень судів за датою рішення суду та стосується саме пенсійних виплат, а не виплат сум, зокрема, в порядку спадкування.

Зазначає, що відмовляючи в задоволенні заяви, суд посилається на правомірність дій ГУ ПФУ в області у зв`язку із відсутністю бюджетних асигнувань, що ніяк не може бути причиною у відмові виконання рішення суду

На її думку, суд ніяким чином не аналізує правомірність дій державного виконавця та не спростовує її пояснення, надані в додатковому поясненні до заяви про оскарження дій державного виконавця від 04 липня 2024 року, в частині того, що виходячи із відповіді Миколаївського районного управління поліції (РУП) від 07 червня 2024 року, повідомлення державного виконавця про вчинення кримінального правопорушення в частині перерахунку та невиплати пенсії надійшло 19 березня 2024 року та приєднано до кримінального провадження 0000542, а відповідно до Витягу із ЄРДС під цим номером зареєстровано два злочини, заяви про вчинення яких надійшли 25 березня 2023 року та 03 квітня 2023 року, тобто реєстрація кримінального провадження за заявою від 19 березня 2024 року не здійснена.

Окрім дати реєстрації кримінального провадження (злочинів) викликають сумніви і посилання в листі РУІП па заяву про вчинення кримінального правопорушення в частині перерахунку та невиплати пенсії, тому що в моєму випадку мова не йде про перерахунок пенсії, а мова йде про виконання судового рішення про стягнення спадкової суми.

Таким чином, відсутні дані про реєстрацію кримінального правопорушення пов`язаного саме із виконанням рішення суду на мою користь.

Суд не перевіряв фактичну наявність постанов головного державного виконавця про накладення штрафів па посадову особу ГУ ПФУ та їх виконання, хоча я стверджувала та стверджую про їх присутність лише у виконавчому провадженні та відсутність їх у виконанні.

У відзиві державний виконавець, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлялися належним чином.

Стягувач ОСОБА_1 та представник боржника - ГУ Пенсійного фонду України в Миколаївській області в судове засідання не з`явилися. Від боржника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Зважаючи на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності стягувача та боржника.

Державний виконавець у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, державного виконавця, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року ( справа №400/4812/21 ) позов ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задовольнити частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_3 за вислугу років, з урахуванням основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії згідно довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області" від 03.06.2021 року № 33/35-Ш-13.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області перерахувати та виплатити пенсію за вислугу років ОСОБА_3 , починаючи з 01 грудня 2019 року, виходячи з 90 % грошового забезпечення, з урахуванням основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, згідно довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області" від 03.06.2021 року № 33/35-Ш-13, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання цього рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області провело розрахунок доплати пенсії розмір якої склав 167664 грн.24 коп.( т.1 а.с.10,14-22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер ( т.1 а.с.12).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2023 року (справа № 487/5571/23) задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Визнано за нею право власності на майно, а саме на пенсію, яка була призначена, нарахована та належала її чоловікові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не була ним одержана за життя у розмірі 167 644,24 грн.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити ОСОБА_1 пенсію, яка була призначена, нарахована та належала її чоловікові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 167 644,24 грн.

Вказане рішення набрало чинності та відповідачем в апеляційному порядку не оскаржувалося.

30 листопада 2023 року ОСОБА_1 отримала два виконавчі листа та пред`явила їх до виконання до відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)( далі - відділ примусового виконання рішень).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Квашенко С.С. від 18 січня 2024 року було відкрито виконавче провадження № 73858589 з виконання виконавчого листа суду №487/5571/23 від 27 листопада 2023 року щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити ОСОБА_1 пенсію, яка була призначена, нарахована та належала її чоловікові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 167 644,24 грн. та понесені судові витрати в сумі 1676,44 грн., на підставі заяви стягувача від 16 січня 2024 року.

За п.2 постанови від 18 січня 2024 року боржнику необхідно було виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

09 лютого 2024 року головним державним виконавцем Квашенко С.С. прийнято постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду №487/5571/23 та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення, накладено штраф в сумі 5100 грн.

В цій постанові зазначено, що станом на 09 лютого 2024 року державним виконавцем встановлено невиконання без поважних причин боржником рішення, про що складено акт державного виконавця від 09 лютого 2024 року. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою статті 63 Закону, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

27 лютого 2024 року головним державним виконавцем Квашенко С.С. прийнято постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду №487/5571/23 та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення, накладено штраф в сумі 10200грн.

За змістом цієї постанови, станом на 27 лютого 2024 року головним державним виконавцем встановлено повторне невиконання без поважних причин боржником рішення, про що складено акт державного виконавця від 27 лютого 2024 року. Пунктом 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

28 лютого 2024 року головним державним виконавцем Квашенко С.С. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова вмотивована тим, що 28 лютого 2024 року державним виконавцем до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення посадовими особами боржника, кримінального правопорушення, оскільки рішення не може бути виконано без участі боржника. Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

28 лютого 2024 року державним виконавцем за вихідним №6621 до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення посадовими особами боржника, кримінального правопорушення, оскільки рішення не може бути виконано без участі боржника.

31травня 2024 року державним виконавцем на адресу Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області направлено запит про надання інформації щодо наслідків розгляду повідомлення вчинення посадовими особами від 28.02.2024 за №6621. 07.06.2024 на адресу органу ДВС надійшла відповідь Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області надійшла інформація від 07.06.2024 за №06/зі-50-2024. Вказаним листом від 07.06.2024 повідомляється що повідомлення від 28.02.2024 за №6621 зареєстровано до ІТС ІПНП «Єдиний облік» Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області за №4465, матеріали були долучені до матеріалів кримінального провадження №0000542 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Вважаючи протиправною оскаржувану постанову від 28 лютого 2024 року про закінчення виконавчого провадження, стягувач звернулася до суду з цією скаргою.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції прийшов до висновку що державний виконавець вчинив всі необхідні заходи в межах наданих повноважень щодо виконання рішення суду. Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут оскарження дій та рішень державного виконавця.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою, сторона виконавчого провадження зобов`язана обґрунтувати порушення її прав та свобод із посиланням на конкретні рішення, дії або бездіяльність державного виконавця (інших посадових осіб) та вказати, у чому саме полягає таке порушення.

Таким чином, право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Спеціальним законом, який регламентує порядок та особливості проведення виконавцем кожної стадії (дії) виконавчого провадження, є Закон України «Про виконавче провадження».

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Правовідносини щодо примусового виконання рішення суду та інших органів у виконавчому провадженні державними виконавцями врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Згідно з частини 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено обов`язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Відповідно до статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч. 1).

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч. 2).

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (ч. 3).

Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець перевірив виконання рішення боржником та за невиконання рішення суду в повному обсязі послідовно виніс дві постанови про накладення на боржника штрафів, попередив його про кримінальну відповідальність і надіслав до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Надалі на підставі пункту 11 частини1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець виніс оспорювану постанову про закінчення виконавчого провадження, інших заходів примусового виконання рішення не вживав.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

ЄСПЛ у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 1 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява №40450/04, §51-53).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

Аналіз правових норм, які належить застосувати до спірних правовідносин свідчить про те, що, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:

- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);

- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);

- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

Водночас Верховний Суд у постанові від 09 листопада 2023 року по справі №520/10601/2020 дійшов висновку про те, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

Також Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

Згідно з зазначеною позицією, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Крім того, звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Отже, розглядаючи позов про законність дій державного виконавця, суд має враховувати, що Законом України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Також Верховний суд звернув увагу на те, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Частиною 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (п. 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (п. 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (п. 22).

Разом із цим, судами не встановлено обставин виконання державним виконавцем зазначених положень чинного законодавства.

Як убачається з оскаржуваної ухвали, відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшли висновку, що державним виконавцем здійснено належні заходи, в межах наявних у нього повноважень, для повного та своєчасного виконання судового рішення.

Проте висновок суду першої інстанції про те, що виконавчі дії вчинені державним виконавцем (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) є належними і достатніми заходами виконання судового рішення, колегія суддів вважає помилковими, оскільки постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Юридична оцінка обставин справи дає підстави для задоволення вимог скарги про визнання неправомірною (протиправною) і скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 28 лютого 2024 року, оскільки її винесено передчасно й за відсутності реального виконання судового рішення.

Водночас установлені обставин справи свідчать про те, що державний виконавець вчиняв юридично значущі дії задля виконання рішення суду. Їхній обсяг і характер не дають достатніх підстав вважати, що мала місце пасивна поведінка виконавця. Тому вимога про визнання дій та бездіяльності протиправною не може бути задоволена.

За правилами частини 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» скасування постанови про закінчення виконавчого провадження спричинює його відновлення і у такому разі обов`язок щодо вчинення дій, спрямованих на примусове виконання рішення, виконавець має в силу закону. Тому додаткове накладення на виконавця подібного обов`язку на підставі рішення суду, як про це просить стягувач, є необґрунтованим і така вимога не може бути задоволена.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги в частині визнання неправомірною (протиправною) і скасування оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Закінчення виконавчого провадження без належних правових підстав порушує права стягувача на неупереджене, ефективне, своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.

Із зазначеного нормативного регулювання випливає, що, дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року суд нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду.

За вказаних обставин, виходячи із меж заявлених вимог скарги, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що викладені в скарзі доводи стягувача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги про визнання неправомірною постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та її скасування.

Ухвала суду першої інстанції в частині вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду з цією скаргою ОСОБА_1 не оскаржувалася, а тому не була предметом апеляційного перегляду.

У відповідності до вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, то з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 605 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2024 року про відмову у задоволені скарги скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Квашенко Сергій Сергійович, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, на бездіяльність та постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження задовольнити частково.

Визнати неправомірною і скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Квашенко Сергія Сергійовича від 28 лютого 2024 року про закінчення виконавчого провадження №73858589.

В іншій частині вказану ухвалу залишити без змін.

Стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 605 (шістсот п`ять) грн. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 вересня 2024 року.