Дата документу 20.08.2024 Справа № 336/8237/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1627/24 Головуючий у 1-й інстанції: Боєв Є.С.
Є.У.№336/8237/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району, Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської Ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: П`ята Запорізька державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про усунення перешкод в здійсненні права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом. Зазначала, що 01.12.2003 за договором дарування, укладеного з її батьком ОСОБА_4 , набула право власності на частку домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Інші частки цього ж будинку належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору міни від 22 .03.1997.

Рішеннями виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів від 21.12.1992 № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 змінено ідеальні частки співвласників у вказаному будинку, внаслідок чого зменшилася частка, яка належала її батькові, а відтак і вона отримала за договором дарування меншу частку.

Зазначає, що рішення виконкому є незаконними, оскільки її батько ОСОБА_4 не знав про них, до того ж, ці рішення були прийняті після смерті одного із співлласників ОСОБА_5 , яка пішла з життя 11.03.1992, а тому не могла отримати свідоцтво про право власності на належні їй частки.

Посилаючись на порушення її прав у зв`язку з прийняттям незаконних рішень від 21.12.1992 № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок АДРЕСА_1 , просила визнати їх недійсними та скасувати.

Крім того, в позові ОСОБА_1 зазначала, що з відповідачами у неї склалася конфліктна ситуація, вона неодноразово зверталася до голови квартального комітету та до правоохоронних органів з приводу образ і погроз з боку сім`ї Гнисюків, а тому просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ідеальною часткою у праві спільної часткової власності шляхом заборони відповідачам чинити їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належної їй часткою житлового будинку, для чого прибрати арку з виноградною лозою на відстань, передбачену відповідними нормами, та демонтувати мережі водоводу і електропостачання, проведені по частині стіни і даху належної їй оселі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що рішення органу місцевого самоврядування про зміну ідеальних часток у домоволодінні були прийняті задовго до набуття позивачкою права власності на належну їй частку, попередній власник не скористався своїм правом оскаржити відповідні рішення у передбаченому законом порядку, а отже відсутні підстави для визнання їх недійсними та скасування. Позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про порушення відповідачами правил добросусідства, неправомірного облаштування водогону і електромережі у житловому будинку, арки з виноградною лозою, що є підставою для відмови у позові.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволенні її позову. Вказує, що судом першої інстанції не дана належна оцінка зібраним у справі доказом, не враховано, що оскаржувані рішення виконкому були прийняті неправомірно. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував судову практику та безпідставно її виклав в оскаржуваному рішенні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі зазначають, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим. Вказує, що позивачка не може вимагати скасування рішень виконкому, оскільки станом на час їх прийняття вона не була співвласником житлового будинку, а відтак її права не були порушені. Попередній співвласник будинку був добре обізнаний про розмір його частки у домоволодінні і погодився з ним. Суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з підстав не надання позивачкою належних і допустимих доказів. Додані до апеляційної скарги нові докази не підлягають дослідженню у суді першої інстанції, оскільки не надавалися суду першої інстанції і не були предметом дослідження.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилася, про час і місце розгляду справи сповіщена завчасно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 07.08.2024 (т.2, а.с.37). Клопотання про відкладення розгляду справи суду не заявляла. Суд визнав причини неявки позивачки у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи.

П`ята Запорізька державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надала заяву в якій просили здійснювати апеляційний розгляд без участі представника.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_2 і її представника адвоката Аворник Л.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Відповідно до ст.3 ЦПК України заінтересована особа вправі в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або держави чи суспільні інтереси.

Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобов`язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Частиною 2 статті 393 ЦК України передбачено, якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником частки домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 01.12.2003, укладеного між нею та її батьком ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Капшуровою Ю.В.

Відповідачі набули право власності на інші частки у житловому будинку на підставі договору міни від 22.03.1997.

Оспорювані рішення виконавчого комітету Шевченківської Ради народних депутатів були прийняті 21.07.1992 та 21.12.1992 , тобто задовго до набуття сторонами права власності на належні їм частки у спірному будинку (а.с.22, 23).

Установивши, що позивачка набула право власності на належну їй частку у спірному будинку у грудні 2003 року, попередній власник житла був добре обізнаний про прийняття органом місцевого самоврядування у 1992 році оспорюваних рішень, проте не скористався своїм правом звернення до суду з вимогами про їх скасування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх скасування як таких, що прийняті з порушенням норм матеріального права.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення органами місцевого самоврядування її права власності, неправомірного зменшення розміру її частки у спільній частковій власності, тощо, є безпідставними.

На час прийняття оскаржуваних рішень позивачка не була співвласником житлового будинку, а відтак її права не були і не могли бути порушені.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нею ідеальною часткою у праві спільної часткової власності.

На підтвердження своїх доводів про порушення відповідачами правил добросусідства, позивачка надала суду першої інстанції докази. які були досліджені у судовому засіданні, а саме:

- заяви ОСОБА_1 на ім`я голови квартального комітету № 92 від 11.05.2011, від 01.10.2015, від 22.10.2015 про прийняття заходів впливу до сім`ї ОСОБА_6 з приводу закриття останніми куском заліза її вікна; щодо вимог сім`ї Гнисюків про закриття вікна в її кухні та їх погроз щодо перекриття їй доступу до газу та про інші недобросусідські вчинки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 54, 55, 57);

- відповіді голови квартального комітету № 92 від 23.10.2015, зі змісту якої видно, що від ОСОБА_1 надходили скарги на родину ОСОБА_2 . Як вказувала голова квартального комітету, ОСОБА_2 також принесла до неї скаргу на ОСОБА_1 . На пропозицію голови квартального комітету зустрітися всім разом з нею та обговорити скарги, ОСОБА_2 відмовилась (а.с. 58);

- заява ОСОБА_1 до правоохоронних органів про вчинення злочину, передбаченого ст. 129 ККУ за фактом наявності образ та погроз з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_3 щодо завдання шкоди здоров`ю і погроз вбивством членам сім`ї ОСОБА_1 (а.с. 63);

- відповіді з Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області від 19.10.2015, 27.06.2018, від 02.11.2018, від 30.04.2021, від 10.06.2021, від 24.11.2021, з яких вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів щодо проведення профілактичних бесід у зв`язку з конфліктами зі співвласниками будинку, та їй було надано відповіді про проведення (або про непроведення таких профілактичних бесід) з ОСОБА_2 та є інформація про винесення останній офіційного попередження. У відповідях зазначалося, що мають місце цивільно-правові відносини між конфліктуючими сторонами, які мають вирішуватися в судовому порядку (а.с. 56; 59-62; 64);

- заява ОСОБА_1 до ПАТ «ЗАПОРІЖГАЗ» щодо погроз співвласників відрізати труби газопостачання (а.с. 65);

- відповідь головного інженера РГК « «ЗАПОРІЖГАЗ» стосовно того, що за цією адресою не будуть проводитися роботи по реконструкції газопроводу без згоди усіх співвласників житлового будинку (а.с. 66);

- пропозиція позивача ОСОБА_1 та її чоловіка до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про укладання договору земельного сервітуту та проект такого договору від 11.12.2022 (а.с. 42; 43-45).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 6 ст. 81 ЦПК України встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи вказані докази, суду першої інстанції обґрунтовано виснував, що вони свідчать лише про те, що між ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склалися неприязні відносини, які зазвичай зводяться до сварок, образ та погроз.

Проте жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту порушення відповідачами права володіння і користування належною часткою у спільній частковій власності ОСОБА_1 суду не надала.

Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідачі незаконно установили на стіні її будинку труби водогону і облаштували мережі енергопостачання, самочинно збудували на земельній ділянці металеву арку і посадили виноград, належними і допустимими доказами також не підтверджені.

Додані до апеляційної скарги нові докази суд апеляційної інстанції н5е приймає до уваги.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Зі змісту наведеної статті у взаємозв`язку зі статтями 259, 260, 368 ЦПК України усі судові рішення, ухвалені суддею-доповідачем під час підготовки справи до апеляційного розгляду, викладаються у формі ухвали.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подават4и усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).

Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).

Жодної із зазначених вище обставин, які б надавали апеляційному суду право дослідити нові докази, по справі не встановлено. Апелянтка на такі обставини у своїй апеляційній скарзі не посилається.

За таких обставин додані позивачкою до апеляційної скарги нові докази не підлягають дослідженню у суді апеляційної інстанції і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, відтак у відповідності до норм статей 374,375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2022 року.

Головуюча І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю.Бєлка

М.С.Гончар