Провадження № 22-ц/812/1292/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 серпня 2024 року м. Миколаїв

справа № 483/40/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Базовкіної Т.М.,

із секретарем Ковальським Є.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 20 червня 2024 року суддею Рак Л.М. в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено 25 червня 2024 року), у цивільній справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У січні 2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 39 204, 20 грн кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 28 вересня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 485255529. Договір було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідачки. За договором ОСОБА_1 отримала 13660 грн кредитних коштів, зі сплатою 620,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,7 % на добу, строком на 30 днів.

28 листопада 2018 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» на підставі договору факторингу № 28/1118-01 відступило право вимоги за кредитним договором з ОСОБА_1 ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС».

20 жовтня 2022 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20102022 за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 . Розмір заборгованості, позивач набув право вимоги до відповідачки на суму 39 204, 20 грн, з яких: 13 660 грн основного боргу та 25 544, 20 грн заборгованості за відсотками.

Посилаючись на викладене ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило про стягнення зазначеної суми боргу.

У відзиві на позовну заяву відповідачка, діючи через свого представника, позов не визнала, вказувала на його необґрунтованість та недоведеність, посилаючись на те, що договір не підписувала, тому неможливо встановити факт її обізнаності з умовами кредитування. Також вона не повідомлялася про укладення договорів факторингу, та, як наслідок, зміну кредитодавця, що унеможливлювало подальше погашення нею заборгованості. Крім цього зазначає, що в матеріалах справи не міститься повного розрахунку заборгованості та відсутня інформація про внесені нею платежі на рахунок погашення тіла кредиту.

У відповіді на відзив позивач наполягав на доведеності укладення кредитного договору, відсутності законодавчої заборони на укладення договорів факторингу, та зазначав, що відповідачкою ОСОБА_1 не перераховувались кошти на погашення заборгованості ні на рахунок первісного кредитора, ні кредиторам, які набули право вимоги за договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 червня 2024 року позов задоволено, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» стягнуто 39 204, 20 грн кредитної заборгованості, з яких: 13 660 грн основного боргу та 25 544, 20 грн - за відсотками. Також стягнуто 2 684 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю факту укладення кредитного договору, відповідністю розрахунку заборгованості умовам кредитного договору, доведеністю факту передачі права вимоги за договором.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що кредитор має право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом лише в межах строку дії договору, після спливу визначеного договором строку кредитування право нарахування процентів припиняється. Також посилалася на те, що відповідачка не повідомлялася про зміну кредитора, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім цього, доданий позивачем розрахунок не містить інформації про розмір сплачених ОСОБА_1 коштів у рахунок погашення кредиту.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив у її задоволенні відмовити, зазначав, що незгода з наданим суду розрахунком заборгованості не є підставою для відмови у задоволенні позову, свого розрахунку відповідачка та її представник не надали.

Щодо заборгованості за процентами, позивач зазначав, що вони нараховані первісним кредитором та з моменту відступлення права вимоги не нараховувалися.

Довід апеляційної скарги про неповідомлення про зміну кредитора, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, позивач вважає безпідставним, посилаючись на усталену судову практику, яка вказує на те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу прав вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має прао на її погашення первісному кредитору.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у справі є меншою тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 39 204, 20 грн, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції таким критеріям відповідає не у повному обсязі з огляду на наступне.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 28 вересня 2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 485255529, який було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останньою одноразового ідентифікатора який був надісланий на номер мобільного телефону відповідачки, що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, у відповідності до вимог ч.ч. 6 та 8 ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до умов договору ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» надало відповідачці кредит у розмірі 13 660 грн під 620,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,7 % на добу строком на 30 днів, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором (а.с. 5-6).

28 вересня 2020 року на виконання умов договору № 485255529 від 28 вересня 2020 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» через АТ «Альфа-Банк» перерахувало відповідачці ОСОБА_1 кошти на платіжну картку 5168-75хх-хххх-7277 (а.с. 7).

28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 (до якого 31 грудня 2020 року укладена додаткова угода № 26 до вказаного договору факторингу) з ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», відповідно до якого останній набуває права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому, в зв`язку з чим ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» набуло права кредитора до боржника ОСОБА_1 (а.с. 88-89, 8-10).

20 жовтня 2022 року за договором факторингу № 20102022 ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступило право вимоги за вказаним вище кредитним договором ТОВ «ФК «ЄАПБ», що підтверджується вказаним договором факторингу та витягом з реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, з якого вбачається, що до реєстру включено заборгованість боржника ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 485255529 від 28 вересня 2020 року в сумі 39204 грн. 20 коп., внаслідок чого позивач набув права кредитора у договорах, зазначених у Реєстрі (а.с. 11-13).

Згідно з п. 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог.

Отже, до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відповідно до укладеного договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року та витягу з реєстру прав вимоги № 1 перейшло право грошової вимоги до відповідачки за договором № 485255529 від 28 вересня 2020 року в сумі 39204, 20 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 485255529 від 28 вересня 2020 року, станом на 30 листопада 2023 року заборгованість ОСОБА_1 становить 39 204, 20 грн, з яких: 13 660 грн сума заборгованості за тілом кредиту та 25 544, 20 грн за відсотками (а.с. 14, 80-81).

Позиція апеляційного суду

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до приписів статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Стаття 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Таким чином, оскільки кредитний договір, укладений від 28 вересня 2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 підписані сторонами, є чинним та у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, висновок суду першої інстанції про виникнення між сторонами договірних правовідносини щодо користування кредитними коштами, є правильним.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.

При цьому аналіз змісту статті 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором.

За таких обставин колегія судді вважає безпідставним посилання апелянта на відсутність у неї обов`язку щодо виконання кредитних зобов`язань перед ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів.

Згідно приписів частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

На підставі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями частини першої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення ОСОБА_1 кредитного договору та факт існування за цим договором кредитної заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачкою своїх обов`язків по поверненню кредитних коштів.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за вищевказаним кредитним договором є обґрунтованим, зважаючи на те, що надані позивачем докази укладення кредитного договору та отримання відповідачкою кредитних коштів є належними, допустимими і достовірними.

Відповідачкою ОСОБА_1 ці докази спростовані не були.

Однак, ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідачки на користь позивача процентів, судом було допущено неправильне застосування норм матеріального права, що вбачається з наступного.

Пунктом 1.2 Договору № 485255529 від 28 вересня 2020 року обумовлено, що кредит надається (договір укладається) строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником.

У день укладення кредитного договору ОСОБА_1 отримала 13 660 грн кредитних коштів на банківську картку (а.с. 7).

Отже, останнім днем строку дії договору було 28 жовтня 2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції не врахував того, що за змістом статті 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18.

Отже, оскільки нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При цьому, слід зауважити, що звертаючись до суду із позовом, ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" не заявляло вимоги про стягнення відсотків на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитних договорів.

Судом також встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, є чинними, у встановленому законом порядку недійсними не визнавався, тому правильним є висновок суду про те, що між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами.

Отримання позичальницею ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням від 28 вересня 2020 року.

Доказів сплати кредиту відповідачка не надала, хоча і посилалася на це як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, що складає 13 660 грн.

Проте, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення 25 544, 20 грн, нарахованих в якості процентів за користування кредитними коштами. У задоволенні цих вимог слід відмовити.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви, та сплачені відповідачкою при подачі апеляційної скарги.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням зміни судового рішення шляхом зменшення суми стягнення за апеляційною скаргою, поданою відповідачкою ОСОБА_1 , та часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 935, 19 грн судових витрат, понесених позивачем при сплаті судового збору за подання позову, та з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 1 402, 79 грн судових витрат, понесених нею при поданні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 червня 2024 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за договором № 485255529 укладеним 28 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» кредитну заборгованість у розмірі 13 660 грн, яка складається з суми кредиту.

Суму судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» зменшити з 2 684 грн до 935 (дев`ятисот тридцяти п`яти) грн 19 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом апеляційної скарги у розмірі 1 402 (одна тисяча чотириста дві) грн 79 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

Т.М.Базовкіна

---------------------------------

Повну постанову складено 15 серпня 2024 року