Постанова

Іменем України

07 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 759/153/20

провадження № 61-18454св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виробничий підрозділ Київської дистанції електропостачання Регіональної філії «Південно-Західна залізниця»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виробничого підрозділу Київської дистанції електропостачання регіональної філії «Південно-Західна залізниця», третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, компенсацію середньомісячної заробітної плати за час вимушених прогулів, зарахування безперервного трудового стажу та вислуги років з моменту звільнення до дня поновлення на роботі

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2021 року у складі судді Петренко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у складі колегії суддів:Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила поновити її на роботі на посаді розподілювача робіт; зарахувати безперервний трудовий стаж та вислугу років за час вимушеного прогулу з 20 червня 2019 року до дня поновлення на роботі у Виробничому підрозділі Київської дистанції електропостачання Регіональної філії «Південно-Західна залізниця»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 червня 2019 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 138 260,00 грн.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що наказом відповідача від 24 липня 2018 року № 118/ос її переведено за погодженням сторін на заміщення посади тимчасово відсутнього працівника (на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною після трирічного віку основного працівника ОСОБА_3 до дня фактичного виходу на роботу).

20 червня 2019 року її було повідомлено про те, що ОСОБА_3 має намір достроково приступити до роботи та запропоновано посаду прибиральниці, від якої вона відмовилася внаслідок травми, отриманої нею на роботі 24 грудня 2018 року.

Зазначала, що як особа з інвалідністю ІІІ групи вона десять років сумлінно працювала на посаді розпорядника робіт виробничого підрозділу Київської дистанції електропостачання Регіональної філії «Південно-Західна залізниця», з 20 вересня 2019 року і до подання позову не працює з вини відповідача, який не видав їй трудової книжки із записом про звільнення.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 10 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване дотриманням відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача із займаної посади за закінченням строку дії трудового договору.Оскільки стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зарахування стажу є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, ці позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Київський апеляційний суд постановою від 15 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивованатим, що, встановивши дотримання відповідачем норм КЗпП України при звільненні позивача із займаної посади, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову.

Верховний Суд постановою від 23 грудня 2022 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що заявник не була належним чином повідомлена про розгляд справи в апеляційному порядку, що є обов`язковою підставою для скасування рішення апеляційного суду.

Київський апеляційний суд постановою від 07 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 201/11430/19, від 12 вересня 2018 року у справі № 205/6983/16-ц.

На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди не взяли до уваги те, що в наказі про переведення її на іншу роботу зазначено: «Перевести на роботу з 24.07.2018 тимчасово», тобто в наказі зафіксований характер переведення - тимчасовий, що означає необхідність переведення працівника, який тимчасово обіймав декретну посаду після виходу основного працівника з такої відпустки, на свою посаду, яку вона займала до цього переведення. Працівникові писати заяву про зворотне переведення не потрібно - достатньо наказу, який роботодавець має видати у день, що передує фактичному виходу на роботу працівника, який перебував у відпустці для догляду за дитиною. Водночас її замість переведення на попереднє місце роботи незаконно звільнено.

Крім цього, її було звільнено в період тимчасової непрацездатності, що є незаконним і таким, що порушує її конституційні права.

У результаті отриманої на підприємстві травми вона вимушена була ходити в корсеті та постійно лікуватися, з особи з інвалідністю ІІІ групи вона стала особою з інвалідністю ІІ групи, а відповідач замість надання їй допомоги звільнив її.

У травні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив виробничий підрозділ Київської дистанції електропостачання Регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» на касаційну скаргу, мотивований дотриманням норм трудового законодавства при звільненні позивача із займаної посади.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

11 квітня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом відповідача (розпорядженням) від 14 вересня 2009 року № 154/ОС ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду розподілювача робіт 4 розряду Виробничого підрозділу Київської дистанції електропостачання Регіональної філії «Південно-Західна залізниця».

Наказом від 24 липня 2018 року № 118/ос ОСОБА_1 переведено за погодженням сторін на заміщення тимчасово відсутнього працівника (на період відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною після трирічного віку основного працівника ОСОБА_3 ) до дня фактичного виходу на роботу.

20 червня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено, що ОСОБА_3 , на місці якої вона працювала на умовах строкового трудового договору, має намір приступити до роботи після виходу з відпустки по догляду за дитиною після трирічного віку з 21 червня 2019 року.

Наказом (розпорядженням) від 20 червня 2019 року № 81/ос ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно з наказом відповідача від 21 червня 2019 року № 82/ос ОСОБА_3 21 червня 2019 року приступила до роботи після відпустки по догляду за дитиною.

Згідно з актом від 20 червня 2019 року ОСОБА_1 було запропоновано вакансії електромонтер району електропостачання 3 розряду з тарифною ставкою 24,02 та прибиральниці виробничих приміщень туалетів з посадовим окладом 3 696,00 грн.

З акта від 20 червня 2019 року відомо, що під час виклику позивача до відділу кадрів Виробничого підрозділу Київська дистанція електропостачання «інспектора Київського лінійного відділу контролю за станом обліку споживачів» о 16:00 ОСОБА_1 повідомила про своє знаходження у лікувальному закладі КНП КДЦ Святошинського району.

23 липня 2019 року на адресу позивача направлено повідомлення з проханням прибути до відділу кадрів підрозділу для отримання трудової книжки та для ознайомлення з наказом про звільнення по закінченню строку трудового договору згідно з пунктом 2 статті 36 КЗПП України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи (стаття 23 КЗпП України).

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством.

При укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи у зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення підпунктів 2, 4, статті 36, частини третьої статті 40, частини третьої статті 41, статей 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених закінченням строку, - пункт 2 статті 36 КЗпП України, а не у зв`язку із звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Встановивши, що ОСОБА_1 працювала у відповідача на умовах строкового трудового договору, а саме до дня фактичного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_3 , яка перебувала відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною після трирічного віку; і яка повідомила про свій вихід з відпустки з 21 червня 2019 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про дотримання відповідачем норм трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 у період її тимчасової непрацездатності з підстав, передбачених пунктом 2 статті 36 КЗпП України.

За встановлених судами фактичних обставин висновки судів у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що зазначені в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про тимчасовий характер переведення позивача на посаду тимчасово відсутнього працівника на увагу не заслуговують, адже спростовуються текстом наказу про її призначення на цю посаду та зводяться до тлумачення норм права на власний розсуд.

Аргументи касаційної скарги про незаконність переведення позивача на тимчасову посаду не є предметом заявлених у справи вимог, тому перевірці не підлягають.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки доказів, що знаходиться поза повноваженнями Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Порушень норм процесуального права, що є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов