КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (надалі КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги, відповідно до якого просило, з урахуванням уточнення позовних вимог, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 51 362,48 грн; заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4 218,91 грн; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 46 215,89 грн; витрати на отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 33 грн та судовий збір у розмірі 2 270 грн.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначав, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 10 квітня 2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Позивач стверджував, що на виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, підприємством, на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085). Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов договору є факт отримання послуг споживачем.

Позивач стверджував, що квартира АДРЕСА_1 , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, від послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялась (не відключалась), але своєчасно не сплачує за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка становить 46 215,89 грн за послуги з централізованого опалення, що нараховано в період після 01 травня 2018 року.

Крім того, позивач посилався на те, що на підставі договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 55 581,39 грн, що складається із боргу за послуги з опалення - 51 362,48 грн, та боргу за постачання гарячої води - 4 218,91 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що сторони перебувають у договірних відносинах відповідно до договору приєднання. Позивач належним чином виконав умови договору. Відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати вартість за отримані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак таких не виконує у зв`язку із чим утворилась заборгованість, тому просив вирішити вказаний спір у судовому порядку задовольнивши поданий позов.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року задоволено позовні вимоги КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в загальній сумі 101 797,28 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 270 грн та 30 грн витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Котович І.О. подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було проігноровано те, що у квартирі відповідача по справі встановлено лічильник тепла, який пройшов повірку й відповідач у вказаній квартирі ніколи не проживала у зв`язку із незавершеним ремонтом.

Апелянт звертає увагу, що згідно відомості квартирних теплолічильників, складеної ТОВ «Житлосервіс- Солом`янка» станом на 26 листопада 2018 року, показник теплолічильника становить 131,976 МВт*ч (початок опалювального сезону), а згідно відомості станом на 05 квітня 2019 року, показник теплолічильника становить 142,332 МВт*ч (кінець опалювального сезону) й з вказаного часу показники лічильника були без змін. Таким чином, апелянт вважає, що витрати теплової енергії за період 2018 - 2021 років становить 142,332-131,976 = 7,497 МВт*ч або 6,446 Гкал. Вказано, що орієнтовна заборгованість за опалення має становити 12 403,11 грн.

Крім того, представник апелянта вказує й на те, що позивач в супереч вимогам закону не робив щорічне контрольне зняття показань лічильника за спірні періоди.

Доводами апеляційної скарги також є те, що позивач не довів факт надання відповідачу послуг з постачання теплової енергії, за яку було нараховано заборгованість, а також в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості за період до 2018 року.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за гаряче водопостачання, то представник апелянта вказує, що квартира відповідача має два лічильника гарячої води. Вказано, що починаючи з 01 липня 2020 року позивач почав безпідставно обліковувати використання гарячої води, хоча у відповідача відсутнє сантехнічне обладнання.

Також апелянт просить застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості, яку нараховано до 01 травня 2018 року.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Котович І.О. просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вирішити питання судових витрат.

02 липня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від позивача КП «Київтеплоенерго», відповідно до якого зазначено, що позивач від відповідача жодних звернень або претензій про неотримання, ненадання або не користування послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води чи встановлення лічильників не отримував.

У відзиві також позивач звертає увагу, що твердження відповідача про те, що матеріали справи не містять розрахунку заборгованості з оплати комунальних послуг, яка утворилась до 01 травня 2018 року є хибними, оскільки такий розрахунок було подано до суду першої інстанції 05 липня 2023 року. Також вказано, що оскільки відповідач по справі не передавала покази квартирного засобу обліку виконавця, то остання має сплачувати за надані послуги відповідно до показників будинкового засобу обліку. Крім того, позивач вважає, що ним не було пропущено строк позовної давності, оскільки на території України з березня 2020 року був встановлений карантин.

Враховуючи вищевикладене, КП «Київтеплоенерго» просить відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд враховує, що було прийнято Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах», згідно з яким статтю 369 ЦПК України було викладено в новій редакції.

Відповідно до Прикінцевих положень вказаного вище закону, передбачено, що цей Закон набирав чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, а також факт того, що апеляційну скаргу подано до набрання чинності вказаним вище законом, а також оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору ( а.с.46, т.1).

Відповідно до Додатку №1 до Договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги централізованого опалення у сумі 51 362,48 грн за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9, т.1).

Відповідно до Додатку №2 до Договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги гарячого водопостачання у сумі 4 218,91 грн за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10, т.1).

Згідно розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2021 року заборгованість за надання послуг з централізованого опалення складає 52 279,44 грн, за послуги з постачання гарячої води у сумі 1 816,74 грн, а всього 54 096,18 грн (а.с.7, т.1).

Разом з тим, в ході розгляду справи, позивачем було уточнено позовні вимоги та зроблено перерахунок розміру заборгованості відповідача по справі та надано новий розрахунок заборгованості за період з 01 травня 2018 року по 01 липня 2023 року (а.с.211-212, т.1).

Також після уточнення розміру позовних вимог позивачем було надано довідку щодо загального розміру заборгованості ОСОБА_1 станом на 01 квітня 2023 року, згідно якої розмір заборгованості за надані послуги з централізованого опалення становлять 46 215,89 грн, а розмір заборгованості за послуги з постачання гарячої води становить 0,00 грн (а.с.213, т.1).

В газеті «Хрещатик» №111 (4511) від 06 серпня 2014 року було опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню ПАТ «Київенерго» (а.с.47, т.1).

В газеті «Хрещатик» №34 (5085) від 28 березня 2018 року було опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (а.с.48, т.1).

На підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) №602-18 КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення до 01 травня 2018 року у загальному розмірі 55 581,39 грн (51 362,48 грн + 4 218,91 грн).

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів від 27 серпня 2009 року, ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.86, т.1).

Квартира за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, що підтверджується наявними в матеріалах справи корінцями нарядів на включення та відключення, актів про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи, відомостями споживачів (добовими) щодо споживання теплової енергії, відомостями обліку споживання теплової енергії по АДРЕСА_1 (а.с.31-36, 38-43, 11-29, т.1).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги КП «Київтеплоенерго», суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач, якій на праві власності належить вищевказана квартира, будучи споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, від отримання яких у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялася, не виконувала покладений на неї договором і законом обов`язок по оплаті послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого утворилася заборгованість, однак в ході судового розгляду позивачем було здійснено перерахунок заборгованості відповідача з урахуванням наданих нею показників лічильників опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого станом на 01 травня 2021 року розмір заборгованості становить: за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення - 51 362,48 грн та 4 218,91 грн - за послуги з централізованого постачання гарячої води; за спожиті з 01 травня 2021 року послуги з централізованого опалення - 46 215,89 грн. Суд вказав, що заперечень щодо скорегованої суми заборгованості від відповідача не надходило, доказів її погашення матеріали справи не містять, а її посилання на те, що позивачем визначена заборгованість без урахування показань лічильників не знайшли свого підтвердження, оскільки після надання ОСОБА_1 відповідних показань позивачем було здійснено перерахунок нарахованих сум та подано до суду уточнені позовні вимоги, водночас, такі показання були надані під час судового розгляду, а відповідач не заперечувала, що до цього не передавала показання лічильників виконавцю послуг.

Крім того, щодо застосування строку позовної давності, про що просить відповідач по справі, то суд першої інстанції вказав, що з цією позовною заявою позивач звернувся до суду 16 липня 2021 року, а беручи до уваги вимоги законодавства, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості, що виникла до 01 травня 2018 року, оскільки його було продовжено у зв`язку із дією карантину на території України.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог КП «Київтеплоенерго».

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може повністю погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (чинний до 01 травня 2019 року) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в чинній редакції, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла до 01 травня 2019 року) та ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (пункт 1 частина третя статті 20 Закону), а обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункти 1, 3 частина друга статті 21 Закону).

Аналогічний обов`язок споживача щодо здійснення оплати житлово-комунальних послуг передбачений п. 5 ч. 2 ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку сплачувати надані йому послуги. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність укладеного договору про надання послуг не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані їм послуги. Поряд з цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до п. 18, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, які були чинні в період спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до абз. 2 п. 10 Правил № 630, справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Відповідно до пункту 29 Правил споживач має право: зокрема, на установлення квартирних засобів обліку та взяття їх на абонентський облік; на періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку.

Плата за послуги з водопостачання споживачем, у квартирі якого встановлений засіб обліку гарячої води, вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення (абзац п`ятий пункту 15 Правил № 630).

Відповідно до пункту 11 Правил № 630 у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що за наявності у квартирі засобу обліку гарячої води оплата за надані послуги здійснюється згідно з показаннями такого засобу, за винятком випадку виявлення його несправності, що не підлягає усуненню.

Непроведення виконавцем періодичної повірки засобу обліку води не є підставою для неврахування його показників, так як забезпечення проведення повірки є обов`язком виконавця послуг і невиконання ним такого обов`язку не повинно мати негативних наслідків для споживача.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 753/2748/20 ( провадження № 61-18711св20).

Апеляційний суд також враховує, що у разі не встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість полягає в тому, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи доводи апеляційних скарг, суд враховує наступне.

Так, щодо заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 51 362,48 грн, а також за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4 218,91 грн, то апеляційний суд звертає увагу на наступне.

На підтвердження правомірності вказаних вимог позивачем було надано два додатки № № 1, 2 до договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), в яких зазначено загальний розмір заборгованості.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості за надані послуги до 01 травня 2018 року на суму 55 581,39 грн, з визначенням періоду, за який утворилась заборгованість, з наведенням даних про опалювальну площу і діючий тариф, обсяги споживання послуг тощо, що позбавляє суд перевірити правомірність позовних вимог в цій частині.

Позивачем не надано розрахунку заборгованості по щомісячним платежам до 01 травня 2018 року, та у позовній заяві позивач навіть не вказує за який період він просить стягнути заборгованість, яка виникла перед попереднім кредитором.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Не вказавши період, за який позивач просить стягнути заборгованість, яка виникла до 01 травня 2018 року , та не надаючи розрахунку такої заборгованості по щомісячним платежам, позивач тим самим не довів розмір заборгованості, яка дійсно виникла перед попереднім надавачем послуг, та яка знаходиться у межах позовної давності.

Обов`язок же доведення цих обставин лежить на позивачеві.

Відповідач через відсутність будь - якого розрахунку заборгованості до 01 травня 2018 року був позбавлений можливості перевірити такий розрахунок та висунути свої заперечення щодо нього чи надати свій контррозрахунок.

Суд також позбавлений можливості перевірити розрахунок заборгованості та визначити суму боргу, яка знаходиться у межах позовної давності.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б були подані до суду першої інстанції щодо надання КП «Київтеплоенерго» розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по оплаті послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, нарахованої до 01 травня 2018 року, а міститься лише Додаток №1 та №2 до договору про відступлення прав вимоги від 11 жовтня 2018 року за №602-18 на загальну суму 55 581,39 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 46 215,89 грн, то апеляційний суд враховує наступне.

Так, позивачем були надані належні та допустимі докази того, що ним були надані послуги за адресою місцезнаходження квартири відповідача, а саме: АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до позивача із претензіями щодо не надання послуг чи надання послуг неналежної якості.

Апеляційний суд також погоджується із висновками суду першої інстанції в частині того, що посилання відповідача на те, що позивачем визначена заборгованість без урахування показань лічильників не знайшли свого підтвердження, оскільки після надання ОСОБА_1 відповідних показань позивачем було здійснено перерахунок нарахованих сум та подано до суду уточнені позовні вимоги, водночас, такі показання були надані під час судового розгляду, а відповідач не заперечувала, що до цього не передавала показання лічильників виконавцю послуг.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про правомірність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 46 215,89 грн.

Крім того позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, заявив вимогу про стягнення з відповідачки у справі судових витрат пов`язаних із сплатою 33 грн за отримання витягу із Реєстру речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог КП «Київтеплоенерго» про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33 грн, оскільки позивачем не доведено, що такі витрати були вимушеними, а тому не можуть розглядатися як збитки. До позову додано квитанцію про сплату вказаних коштів у вище вказаному розмірі, однак зазначена квитанція не містить ідентифікуючих даних, що саме по отриманню інформації з приводу квартири відповідача ці витрати були сплачені.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подачу позовної заяви КП «Київтеплоенерго» сплатило судовий збір у розмірі 2 270 грн, а за результатом апеляційного розгляду справи суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог на 45,39%, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 030,35 грн.

Крім того, оскільки апелянт за подачу апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 3 405 грн, а апеляційну скаргу задоволено на 54,61%, то з позивача на користь відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 859,47 грн.

Враховуючи взаємозалік судових витрат, з позивача на користь відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 829,12 грн (1 859,47 грн - 1 030,35 грн).

Разом із апеляційною скаргою представник відповідача просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн, а також сплачений судовий збір.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляє адвокат Котович І.О., що підтверджується наданим ордером серії АІ №1603097 від 27 травня 2024 року (а.с.23, т.2).

В матеріалах справи також міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №11363/10 від 18 грудня 2023 року, видане ОСОБА_2 (а.с.24, т.2).

З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Котовичем І.О. було укладено Договір про надання правової допомоги №29/04-24, згідно умов якого адвокат зобов`язується за дорученням клієнта надати останньому правову допомогу щодо оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва у справі №760/18763/21 від 10 липня 2023 року в апеляційному порядку (а.с.25-26, т.2).

Згідно положень п.2.2 Договору сторони узгодили, що порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення визначається та здійснюється відповідно до Протоколу погодження гонорару, що є додатком до цього договору та є його невід`ємною частиною.

Відповідно до Протоколу погодження гонорару від 29 квітня 2024 року сторони узгодили, що гонорар за договором складає 4 000 грн (а.с.27, т.2).

В матеріалах справи також міститься Акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 27 травня 2024 року, згідно якого адвокат надав, а клієнт прийняв наступні юридичні послуги: проект апеляційної скарги з додатками. Вартість послуг адвоката за цим Актом складає 4 000 грн (а.с.28, т.2).

Представник апелянта також надав розрахунок витрат та квитанцію про сплату ОСОБА_1 4 000 грн за надані юридичні послуги (а.с.29-30, т.2).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Дослідивши матеріали справи апеляційний суд встановив, що відповідачем було надано належні та допустимі докази понесених судових витрат на правничу допомогу, які є співмірними із складністю справи, а тому підлягають до стягнення з позивача на користь відповідача по справі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»(, 01001, м. Київ, вул. площа І. Франка, 5) заборгованість за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 46 215,89 грн (сорок шість тисяч двісті п`ятнадцять гривень вісімдесят дев`ять копійок).

В задоволенні решти частини позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»(, 01001, м. Київ, вул. площа І. Франка, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 829,12 грн, а також понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв