ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2024 року

м. Харків

справа № 643/312/24

провадження № 22-ц/818/2427/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року ухвалене у складі судді Осадчого О.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Харківська роздрібна компанія», в якому просила стягнути з товариства на її користь заборгованість із заробітної плати за період лютий 2022 року вересень 2023 року у сумі 60987,68 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Харківська роздрібна компанія» у період з 24.06.2015 по 11.09.2023. У цей час їй нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року у розмірі 60987,68 грн, що підтверджується довідкою про заборгованість з заробітної плати. Позивач 01.11.2023 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. За результатами розгляду заяви 13.11.2023 видано судовий наказ, який за заявою представника ТОВ «Харківська роздрібна компанія» скасовано 21.12.2023. Тому вона змушена звернутись до суду з дійсним позовом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що у день звільнення ОСОБА_1 не працювала, не пред`являла ТОВ "Харківська роздрібна компанія" вимоги про проведення розрахунку з нею, підстав стверджувати про порушення її прав та інтересів не має причин, тобто вимоги позивача за відсутності її попереднього звернення до відповідача з вимогою про розрахунок є передчасними.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтовано тим, що тобто у день звільнення ОСОБА_1 не могла знаходитись на підприємстві, та подати будь-яку заяву, зокрема, з вимогою про розрахунок, адже підприємство через активні бойові дії фактично не працювало. При цьому суд не прийняв до уваги доводи представника Позивача про те, що остання усно висловила вимогу про проведення з нею розрахунку. Скаржник зазначив, що представник Позивача в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_1 у день звільнення 11вересня 2023 року знаходилась на робочому місці, саме в цей день Позивач отримала трудову книжку з записом, що саме 11 вересня 2023 року вона звільнена за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗПП, в трудовій книжці стоїть підпис та печатка директора Також в цей день Позивачу видано копію наказу про звільнення з зазначенням кількості днів не використаної відпустка за які Відповідач мав виплатити компенсацію. Саме в цей день Позивач розписалась у журналі видачі трудових книжок, який зберігається у Відповідача, та саме цей документ беззаперечно підтверджує факт виходу на роботу 11.09.2023. Відповідач надав сфальсифіковану копію табелю робочого часу в якому зазначив, що начебто Позивач не була на роботі.

Представник також наголосив, що позивач Відповідач на час розгляду справи достеменно був обізнаний з тим фактом, що Позивач бажає отримати заборгованість з заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку яка належить Позивачу, та має бути виплачена на її користь Відповідачем. Позивач не тільки усно неодноразово зверталась до директора товариства з вимогою погашення заборгованості, а також зверталась за видачею судового наказу про стягнення заборгованості з заробітної плати, який Відповідач опротестовував з мотивів невірного розрахунку заборгованості, однак під час судового розгляду нічим не спростував суму заявленої грошової вимоги, що і відображено у судовому рішення. Позивач також зверталась до Відповідача листом цінним з описом з вимогою провести розрахунок. Таким чином Позивач вичерпала всі засоби щоб Відповідач добровільно погасив заборгованість перед нею.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, а саме з копії трудової книжки, заповненої 03.11.2003 (серія НОМЕР_1 ) вбачається, що 24 серпня 2015 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до ТОВ "Харківська роздрібна компанія" на посаду головного бухгалтера.

Згідно із копією наказу №53 від 07.09.2023 про припинення трудового договору, виданого директором ТОВ "Харківська роздрібна компанія" Моденовим А., позивача звільнено з роботи за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України).

У зв`язку з цим, позивач 01.11.2023 звернулась до Московського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за результатами розгляду якої 08.11.2023 видано судовий наказ про стягнення з ТОВ "Харківська роздрібна компанія" на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року у розмірі 60987,68 грн (справа №643/11617/23).

Разом з цим, за результатами розгляду заяви ТОВ "Харківська роздрібна компанія" про скасування судового наказу, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.12.2023 (справа 643/11617/23) судовий наказ від 08.11.2023 у справі №643/11617/23 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 60 987, 68 грн на користь ОСОБА_1 було скасовано. В обґрунтування необхідності скасування судового наказу представник заявника вказував, що між сторонами існує спір про право.

Відповідно до довідки про заборгованість із заробітної плати, згідно з якою, станом на 11.09.2023 (тобто - на день звільнення позивача) сума зарплати до виплати, після утримання всіх видів податків, зборів та відрахувань становить 60987.68 грн.

Відповідно до копії наказу № 53 від 07.09.2023, датою звільнення позивача є 11.09.2023. Таким чином, саме 11.09.2023 останній день роботи ОСОБА_1 у ТОВ "Харківська роздрібна компанія".

Відповідно до наданого відповідачем витягу з табелю обліку використання робочого часу за 01.09.2023 - 11.09.2023 ОСОБА_1 у день звільнення не працювала, про що свідчить буквенний код «І», що означає інші причини (згідно наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Державного комітету статистики України від 25.12.2009 №496).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що у день звільнення ОСОБА_1 не працювала, не пред`являла ТОВ "Харківська роздрібна компанія" вимоги про проведення розрахунку з нею, підстав стверджувати про порушення її прав та інтересів не має причин, тобто вимоги позивача за відсутності її попереднього звернення до відповідача з вимогою про розрахунок є передчасними.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Та за конкретних обставин у даній справі роботодавець надав належний документальний доказ в підтвердження своїх заперечень щодо розміру заборгованості по заробітній платі, а працівник в свою чергу в жодний спосіб не спростував наведених відповідачем обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно до наданого відповідачем витягу з табелю обліку використання робочого часу за 01.09.2023 - 11.09.2023 ОСОБА_1 у день звільнення не працювала, про що свідчить буквенний код «І», що означає інші причини (згідно наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Державного комітету статистики України від 25.12.2009 №496).

Матеріали справи також не містять доказів звернення ОСОБА_1 до відповідача з заявою про проведення розрахунку, як то передбачено ст. 116 КЗпП України, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про передчасність позовних вимог, оскільки позивач повинна звернутися до відповідача з заявою про здійснення розрахунку, а у разі відмови звертатися до суду.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо передчасності для звернення до суду з позовом і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П. Пилипчук