ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4443/24 Справа № 202/5423/21 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г.В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Никифоряка Л.П.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та вселення (суддя першої інстанції Бєсєда Г.В.)

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та вселення, в якому з урахуванням уточнених вимог просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділити ОСОБА_2 в користування кімнату площею 15,3 кв.м, а ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,9 кв.м з лоджією ІІІ площею 1,9 кв.м., та 6 коридор, 7 санвузол і 8 кухню залишити у спільному користуванні.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду від 17 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та вселення задоволено у повному обсязі.

Із вказаним рішенням суду не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи.

Мотивує скаргу тим, що позивачка у 2019 році виїхала до Польщі і зараз проживає там, повертатись в Україну та вселятися у спірну квартиру для проживання в ній вона не намагалася і до відповідачки з таким питання не зверталась.

Зазначає, що відповідачка не чинила перешкод позивачці у користуванні спірною квартирою.

ОСОБА_1 просила рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Лемзенко В.Л. доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Третя особа ОСОБА_4 ОСОБА_5 також апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2022 визнано 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнано за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 ; за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 22.12.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за № 7452.

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до даних технічного паспорту квартира АДРЕСА_3 , складається з: 1- коридор, 2- санвузол, 3- житлова, 4- житлова, 5- кухня, 6- коридор, 7- санвузол, 8- кухня, 9- житлова, 10- житлова, І- лоджія, II- лоджія, III- лоджія.

У фактичному користуванні позивача та відповідача перебуває кв. АДРЕСА_4 , яка складається з: 6 - коридор, 7- санвузол, 8 - кухня, 9 - житлова, 10 - житлова, III - лоджія, загальною площею 50 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 належить на праві власності 1/4 частина спірної квартири та останній чиняться перешкоди щодо користування належним їй майном, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Негаторний позов (ст. 391 ЦК України) - це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані із порушенням володіння.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що норми ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень ст.ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (абзаци 1-10 частини другої статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.

Відповідно до частин першої та третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма закону передбачає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, у разі виникнення конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки право власності позивачки є абсолютним та непорушним, а відповідачка чине перешкоди у користування майном, то позов про визначення порядку користування квартирою та вселенняпідлягає задоволенню, що повністю поновить порушене право позивача.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 року у справі № 127/7320/13-ц (провадження № 61-18125св18).

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України надання співвласнику у користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про надання позивачці, ОСОБА_2 в користування кімнату площею 15,3 кв.м, а ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,9 кв.м з лоджією ІІІ площею 1,9 кв.м., та 6 коридор, 7 санвузол і 8 кухню залишити у спільному користуванні, оскільки таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності та не порушує їх прав як власників квартири.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків районного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 15 серпня 2024 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи