Справа №639/6491/23
Провадження №2/639/296/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді - Баркової Н.В.,

за участю секретарів - Кравченко А.Л., Кобзар І.І.,

представника позивача адвоката - Вініченка В.В.,

представника відповідача адвоката - Іванцова Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

06.11.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 і просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 8 500 доларів США та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 26.04.2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8500 доларів США, що підтверджується розпискою. 13.07.2023 позивач направив відповідачу лист-вимогу, в якому вимагав добровільно впродовж семи днів від дати отримання листа-вимоги повернути грошові кошти 8500 доларів США. Однак на момент подання цього позову відповідач будь-яку відповідь на лист не надав. Посилаючись на ст.1212 ЦК України, а також на судову практику, викладену в Постановах Великої Палати Верховного суду від 20.11.2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 року у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19), де зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Також позивач зазначає, що при кваліфікації відносин позивача і відповідача саме як кондиційних, слід врахувати ту обставину, що позивач звертався до відповідача з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики у вигляді розписки у розмірі 8500 доларів США. Однак рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.03.2021 року у справі 639/2834/20 в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 08.02.2023 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Судові рішення мотивовані тим, що оскільки в розписці від 26.04.2019 року не зазначено про отримання відповідачем грошових коштів у позику (борг), то позивачем не доведено виникнення правовідносин за договором позики. Тобто судами встановлено відсутність існування між позивачем та відповідачем відносин позики за розпискою від 26.04.2019 року. Отже вказана розписка є доказом отримання відповідачем від позивача коштів у розмірі 8500 доларів США, однак відсутня жодна правова підстава передачі вказаних коштів. Отже, отримані відповідачем за розпискою від 26.04.2019 року грошові кошти від позивача за своєю правовою природою не є договірними правовідносинами, оскільки виниклі відносини не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, а є правовідносинми щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються нормами ст. 1212 ЦК України, а тому такі кошти підлягають поверненню позивачу, який вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.11.2023 року (суддя Рубіжний С.О.) заявлено самовідвід по цивільній справі №639/6491/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Цивільну справу №639/6491/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - передано до канцелярії суду для визначення судді у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України.

Відтак, для розгляду даної позовної заяви автоматизованою системою документообігу суду 09.11.2023 року визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Баркову Н.В.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.11.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у вищевказаній цивільній справі.

27.12.2023 року на адресу суду за вх. №29512 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позовні вимоги не визнає, вважає їх неправомірними та необґрунтованими. Так, ознайомившись з документами, у тому числі з копією розписки від 26.04.2020 року, ОСОБА_2 не може зробити на даний час висновок, що розписка написана саме ним, оскільки вона не завірена і не є повною копією документу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова (справа №639/2834/20) встановлено, що розписка відповідача складена на одному аркуші з другою сторони аркуша міститься розписка іншої особи щодо отримання від позивача коштів в рахунок виконання зобов`язань з поставки кукурудзи. Крім того, якщо навіть припустити справжність розписки, то в ній не зафіксовано ні виникнення боргових зобов`язань, ні про повернення грошової суми позивачу. Тому на думку відповідача дана розписка за своєю природою є правочином в розумінні приписів ст. 11 ЦК України і саме тому до спірних правовідносин неможливо застосувати норми ст. 1212 ЦК України, оскільки як правова підстава передачі коштів існувала і існує на даний час і є розписка. Крім того відповідач вважає безпідставними посилання позивача на практику Верховного Суду, оскільки правовідносини не вважає подібними, між тим звертає увагу , що рішеннями судів у справі №639/2834/20, які є преюдиційними, встановлено, що розписка не містить зобов`язань з повернення коштів.

Одночасно з відзивом відповідач, посилаючись на ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, подав клопотання про застосування позовної давності, оскільки розписка датована 26.04.2019 року, а лише 13.07.2023 року позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу про повернення 8500 доларів США.

10.01.2024 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Іванцова Ярослава Ігоревича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по цивільній справі №639/6491/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

12.01.2024 року на адресу суду за вх. №759 та 15.01.2024 року за вх. №902 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вініченка В.В. надійшла відповідь на відзив, в якій останній просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки у відзиві відповідач не спростовує жодним чином факт отримання ним від позивача грошових коштів у розмірі 8500 доларів США, як і не підтверджує наявність будь-якої цивільно-правової підстави для передання йому та отримання ним вказаних грошових коштів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.01.2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вініченка Владислава Володимировича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по цивільній справі №639/6491/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задоволено. Забезпечено проведення подальших судових засідань в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату Вініченко В.В., який зареєстрований у системі «EasyCon» за наступними реквізитами: електронна адреса - ІНФОРМАЦІЯ_1

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Вініченко В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав пояснення посилаючись на обставини, які викладені у позові та у відповіді на відзив. Також представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн., надавши відповідні докази до закінчення розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Іванцов Я.І. в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, одночасно просив застосувати позовну давність. Також представник відповідача визнав, що відповідач дійсно отримав зазначену в позові грошову суму і не повертав позивачу, але ці кошти були отриманні для підприємницьких потреб на підставі розписки, яка і є правочином, конкретний вид якого сторони не визначали, керуючись принципом свободи договору. Чи придбав кукурудзу відповідач на вказані грошові кошти, представнику відповідача невідомо, як і невідомі подальші дії сторін, а також конкретні права і обов`язки за правочином, який між ними було укладено. Також, представник відповідача просив відмовити у задоволенні клопотання сторони позивача щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

26.04.2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 8 500,00 доларів США, що підтверджується копією розписки (а.с.17, 58). Оригінал вказаної розписки міститься в матеріалах цивільної справи №639/2834/20 (а.с.90) і також був досліджений судом в судовому засіданні. Оригінал розписки знаходиться на аркуші, на зворотному боці якого міститься також розписка іншої особи про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів на виконання зобов`язання щодо постачання кукурудзи.

08.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у вигляді розписки у розмірі 8500,00 грн.

10.03.2021 року рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова у цивільній справі №639/2834/20 в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовлено. Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено тієї обставини, що відповідач отримав у нього грошові кошти у борг, та внаслідок чого виникли правовідносини за договором позики, тому суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем заявлених вимог. При цьому судом досліджувалась та ж сама розписка від 26.04.2019 року (а.с.20-26).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 08.02.2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нестеришина Тараса Степановича - залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.03.2021 року - залишено без змін. (а.с.27-33). Вказана постанова містить висновки про те, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що зі змісту розписки не вбачається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів саме у борг, тому правовідносини сторін за своєю юридичною природою не є позиковими, оскільки не доведено факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів за розпискою в позику, тобто у власність, як це передбачено статтею 1046 ЦК України. Зазначений висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі 165/325/17, тобто, у даному випадку неможливо встановити обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу та строк повернення боргу, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення з відповідачем договору позики з відповідними умовами повернення коштів.

Крім цього, колегія суддів у вказаній постанові звернула увагу на те, що розписка від 26.04.2019 року також не містить такої істотної умови, як строку повернення грошових коштів, (не вказано інших умов, настання яких зумовлює виконання зобов`язання), оскільки строк повернення коштів є важливою умовою як для кредитора (до якого часу кошти мають бути повернуті), так і для позичальника (до якої дати кошти слід повернути), саме з настанням дати виконання зобов`язання у кредитора настає право вимоги та починає перебіг строк позовної давності. Колегія суддів вважає, що у зв`язку з відсутністю у розписці від 26.04.2019 року дати виконання зобов`язання, а також відсутня вказівка на настання інших обставин, які зумовлюють її виконання, крім вище встановлених судом першої інстанції підстав, ця розписка не є борговою.

Доводи позивача про те, що між ним і відповідачем укладено договір позики, оформлений розпискою, і на підставі цього договору у ОСОБА_2 виник обов`язок повернути йому отримані у борг 8 500 доларів США, апеляційний суд відхилив, оскільки суд першої інстанції, дослідивши зміст розписки, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути в обумовлений у розписці строк чи за настання певних умов. Зміст розписки не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача, тому відсутні підстави для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

12.07.2023 року позивачем ОСОБА_1 направлено відповідачу ОСОБА_2 лист-вимогу від 12.07.2023 року, в якому вказано що 26.04.2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 відповідно до розписки 8500 доларів США. Правових та фактичних підстав для утримання (збереження) вказаної вище суми ОСОБА_2 немає, тому останньому запропоновано добровільно, впродовж семи днів від дати отримання цієї вимоги, повернути (сплатити) ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8 500,00 доларів США (а.с.18-19).

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В даному випадку той же позивач звернувся до того ж відповідача з позовними вимогами про стягнення тієї ж суми, як і у цивільній справи №639/2834/20. Однак позовні вимоги обґрунтовані іншими підставами, законодавче регулювання яких містить в главі 83 ЦК України.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19.

Згідно із дослідженими доказами, поясненнями представників сторін та обставинами, встановленими рішеннями, які набрали законної сили по справі №639/2834/20, було з`ясовано, що між сторонами існували певні усні домовленості щодо бізнес-проектів, однак рішенням у справі №639/2834/20 встановлено, що розписка від 26.04.2019 року не підтверджує укладення між сторонами саме договору позики. При цьому представником відповідача визнано, що грошові кошти за даною розпискою були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 і не повернуті. Який саме сторонами був укладений договір, на яких умовах і яку роль відігравала передача вказаної в розписці суми представник відповідача пояснити не зміг, посилаючись на свободу договору, будь-яких доказів укладення якого суду не надав.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8500,00 доларів США, а останній їх не повернув, незважаючи на вимоги позивача про таке повернення.

Згідно з ч.2 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно зі ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Отже в даному випадку відповідач, на підставі вимог ст. ст. 1212, 1213 ЦК України зобов`язаний повернути позивачу безпідставно набуте та збережене майно у вигляді 8500,00 доларів США, оскільки в судовому засіданні не встановлено конкретних підстав для набуття ОСОБА_2 будь-яких прав на вказане майно, і навіть якщо такі підстави і існували на момент складання розписки, то вони згодом відпали, що і стало причиною звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

В даному випадку судом не встановлено наявність між сторонами договірних зобов`язань, а розписка від 26.04.2019 року не містить строку повернення грошових коштів, тому суд вважає, що позивач після звернення до відповідача з листом-вимогою від 12.07.2023 року і не отримавши впродовж семи днів від ОСОБА_2 безпідставно отриманих і збережених грошових коштів в розмірі 8 500,00 доларів США, звернувся до суду 06.11.2023 року в межах строку позовної давності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 8 500 доларів США.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, 20.12.2020 року між адвокатським об`єднанням «АДВАНТІУМ» в особі Керуючого партнера Нестеришина Т.С., який є адвокатом, та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги (а.с. 170-171), а також Додаткова угоду №7 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.12.2020 року (а.с.169). В свою чергу ордер адвоката Вініченко В.В. також виданий адвокатським об`єднанням «АДВАНТІУМ» на представлення інтересів ОСОБА_1 . Позивачем відповідно до умов договору сплачено за надання правової допомоги гонорар адвоката у розмірі 18 000,00 грн., який відповідає детальному розрахунку вартості правової допомоги та акту приймання - передання наданих послуг, підписаному сторонами договору (а.с.168). Між тим суд, з огляду на зміст акту, в якому окремо представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції оцінено у 8000 грн. (2000 грн. вартість однієї години х 4 години), вважає за необхідне зменшити в цій частині розмір витрат на правову допомогу до 2000 грн., враховуючи, що протоколами судових засідань, які відбувались в режимі відеоконфенренції, зафіксовано значно меншу тривалість розгляду справи в суді першої інстанції, ніж 4 години.

З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137 ЦПК України та надані докази, суд у зв`язку із задоволенням позовних вимог приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката на користь позивача у розмірі 12 000,00 грн., які вважає співмірними зі складністю справи та обсягом заяв по суті справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 089,00 грн. (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 137, 141, 166, 256, 264, 265 ЦПК України, ст. 11, 16, 192, 253, 256, 257, 509, 525, 526, 530, 631, 1212, 1213 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 089 (три тисячі вісімдесят дев`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса для листування: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 05.09.2024 року.

Суддя Н.В. Баркова