Справа № 454/367/24 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л. Ю.
Провадження № 22-ц/811/1400/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М..,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 квітня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Сокальська міська рада Львівської області в особі Органу опіки та піклування Сокальської міської ради, про встановлення опіки і призначення опікуна,-

встановив:

У січні 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення опіки над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити його опікуном.

Вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 02.11.2023 у справі №454/603/23, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визнано недієздатною. ОСОБА_3 є його тіткою, яка також є інвалідом 1 групи з дитинства. Тітка не може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждає на хронічні психічні захворювання, потребує постійного стороннього догляду та опіки, не здатна розуміти значення своїх дій та не в змозі керувати ними.

Заявник бажає бути опікуном рідної тітки ОСОБА_3 , яка інших родичів немає, оскільки в шлюбі не перебувала і дітей не мала, постійно здійснює догляд за останньою, просив заяву задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 03 квітня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення опіки і призначення опікуна над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив заявник ОСОБА_1 , з таким не погоджується, вважає, що оскаржуване рішення ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 02.11.2023 у справі № 454/603/23, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визнано недієздатною, остання є його рідною тіткою та потребує постійного стороннього догляду і опіки, оскільки не здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Зазначає, що тривалий час здійснює за нею догляд, що підтверджено відповідними доказами.

Інших осіб, які б могли здійснювати опіку над тіткою, немає.

Звертає увагу, що отримує державну соціальну допомогу по догляду за інвалідом 1 групи, що підтверджує фактичне опікунство над ОСОБА_3 .

Суд залишив поза увагою довідку Управління соціального захисту населення Червоноградської райдержадміністрації від 03.04.2024 № 133-02/7, яка підтверджує факт здійснення ним догляду на непрофесійній основі за ОСОБА_3 , а також отримання відповідної соціальної допомоги.

Вважає, що висновок суду про те, що ОСОБА_4 є особою, яка може здійснювати нагляд за ОСОБА_3 , суперечить рішенню органу опіки та піклування, не ґрунтується на достатніх доказах.

Зокрема, ОСОБА_4 має проблеми із здоров`ям, що підтверджується медичною довідкою, такі обставини перевірялися органом опіки та піклування.

Також, судом неправильно оцінено докази подані в судовому засіданні, а саме про те, що батько ОСОБА_5 хворіє, а мати ОСОБА_6 доглядає його.

Оскільки ОСОБА_3 визнана недієздатною, суд необґрунтовано не взяв до уваги подання про можливість призначення ОСОБА_1 опікуном останньої.

Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зазначає, що за наявності необхідних доказів у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 квітня 2024 рокута ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору в цій справі є призначення опікуна над недієздатною особою.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного, можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Із Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї вбачається, що у АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 , його мати, батько, дружина та тітка, при цьому мати заявника ОСОБА_4 є рідною сестрою ОСОБА_3 , тобто найближчою родичкою, є її статі, а з наданих медичних документів не вбачається, що вона за станом здоров`я не може здійснювати догляд, оскільки виписка із медичної карти датована 2016 роком, а медична довідка взагалі не має дати, тому такі не взяті судом до уваги.

Врахувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в пред`явленому поданні про можливість призначення опікуном ОСОБА_1 над ОСОБА_3 не визначено переконливих мотивів, чому саме заявник з кола інших членів сім`ї (враховуючи акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї) може здійснювати повноцінний догляд в найкращих інтересах недієздатної тітки, в розумінні ст. 63 ЦК України, при цьому, таке подання має лише рекомендаційний характер.

Крім цього, у матеріалах справи наявне Рішення №73 від 06.04.2023 виконавчого комітету Сокальської міської ради, яким міський голова затвердив висновок опікунської ради з питань забезпечення прав повнолітніх осіб, які потребують опіки та призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_3 , на даний час це рішення є чинним.

Враховуючи зазначене, суд прийшов висновку, що підстави для призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатної ОСОБА_3 відсутні, тому у задоволенні заяви відмовлено.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно предметом судового розгляду у цій справі є дослідження законності та підставності вимог про призначення опікуна над недієздатною особою.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і, за поданням органу опіки та піклування, призначає їй піклувальника чи опікуна.

Отже, порядок вирішення судом питання призначення опікуна над недієздатною особою врегульований саме цією нормою, що є спеціальною по відношенню до ст. 294 ЦПК України.

Таким чином, призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 07.04.2022, справа №712/10043/20.

Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 56 ЦК України).

За підпунктом 4 пункту б) частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері соціального захисту населення належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Згідно із статтею 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Частиною першою статті 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 63 ЦК України фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі - Правила).

Так, відповідно до пункту 1.1 Правил опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад (пункт 1.3, 1.4 Правил).

Рішення органів опіки і піклування про призначення чи звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку (пункт 1.8 Правил).

Відповідно до пункту 2.1 Правил опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника). Рішення про встановлення опіки (піклування) повинно бути прийняте не пізніше як у місячний термін з моменту, коли відповідному органові опіки та піклування стане відомо про потребу встановлення опіки чи піклування.

За пунктом 3.1 Правил для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

Таким чином, норми матеріального закону, які покликані регулювати спірні правовідносини, а також Правилами опіки та піклування передбачено, що має враховуватися при призначенні опікуна.

При цьому, опіка встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів, зокрема, повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки, а відповідні положення не зобов`язують суд враховувати статус опікуна у контексті його військового обов`язку та виконання ним постанови Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 «Порядок організації та введення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.09.2015 зареєстрований на АДРЕСА_1 , згідно висновку про стан здоров`я останньому протипоказів щодо опіки не виявлено (а.с. 4-5, 15).

Згідно із довідкою Управління соціального захисту населення Червоноградської райдержадміністрації від 26.01.2024 № 497.02/7, ОСОБА_1 отримує державну соціальну допомогу по догляду за інвалідом 1 групи ОСОБА_3 (а.с. 12).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має встановлену 1 А групу інвалідності з дитинства, потребує постійної сторонньої допомоги та догляду, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААВ № 052397 (а.с. 7).

У 2023 році ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про визнання особи недієздатною та призначення опікуна.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 02.11.2023 у справі №454/603/23 вимоги заяви задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Строк дії рішення визначено в 2 (два) роки (а.с. 18-19).

Таким чином, факт про те, що ОСОБА_3 має тяжкий психічний розлад, який позбавляє її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим вона потребує постійного стороннього догляду та нагляду, тобто потребує опіки носить доконаний характер.

Поряд з цим, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення опіки над ОСОБА_3 та призначення їй опікуна, суд у справі № 454/603/23 виходив з того, що на момент ухвалення рішення суду не надано висновок та подання органу опіки та піклування.

Звертаючись вдруге із заявою про встановлення опіки і призначення опікуна, заявник ОСОБА_1 надав рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради № 73 від 06.04.2023 про призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_3 , а також долучено відповідне подання та висновок опікунської ради (а.с. 8-11).

Також, матеріали справи містять відомості про те, що ОСОБА_1 в медичний заклад до лікаря-психіатра не звертався, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості немає (а.с. 17).

Згідно із Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 проживає його мати ОСОБА_6 , батько ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_7 та тітка ОСОБА_3 (а.с. 13-14).

Факт підтвердження проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 підтверджується висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 128 (а.с. 16).

В свою чергу, батько заявника ОСОБА_5 перебуває у процесі лікування, що підтверджується консультаційним висновком спеціаліста та довідкою Регіонального лікувально-діагностичного центру (а.с. 32, 55).

Як зазначає заявник, догляд за батьком здійснює мати ОСОБА_6 .

З врахуванням наведеного, висновки суду про те, що ОСОБА_4 є матір`ю заявника та рідною сестрою ОСОБА_3 , є помилковими, як зазначає заявник ОСОБА_4 є його бабцею та матір`ю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

При цьому, слідуючи матеріалам справи ОСОБА_4 хворіє, пересувається на милицях та має утруднене самообслуговування у побуті (а.с. 31).

Колегія суддів виходить з того, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні докази про те, що заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідною заявою для уникнення виконання встановлених законом обов`язків, зокрема військової служби, наявності обставин, що унеможливлюють фактичне виконання ним обов`язків опікуна ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Крім цього, призначення заявника опікуном не є тим судовим рішенням, яке не матиме певної форми реалізації, тобто на останнього буде покладено відповідні обов`язки, а неналежне виконання таких матиме правові наслідки.

Незважаючи на те, що при призначенні опікуна обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного, колегія суддів все ж звертає увагу на те, що законодавець не зобов`язує призначати безальтернативно опікуна з осіб, які перебувають у найближчих сімейних, родинних відносинах з підопічним, тобто закон не виключає можливість призначення опікуном і інших осіб, які будуть відповідати відповідним вимогам (ст. 63 ЦК України).

Так, ОСОБА_1 , який є племінником ОСОБА_3 звернувся до органу опіки та піклування Сокальської міської ради про призначення його опікуном над останньою, при цьому орган опіки та піклування подав до суду подання, в якому висловив свою згоду на встановлення опіки та призначення опікуном ОСОБА_1 .

Не може залишитися поза увагою суду і те, що з врахуванням набрання рішенням суду про визнання ОСОБА_3 недієздатною законної сили, відсутність у недієздатної опікуна суперечитиме її інтересам та вимогам ст. 41 ЦК України.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи обставини, які входять у предмет доказування у даній категорії справ та те, що ОСОБА_1 здатний виконувати опікунські обов`язки стосовно недієздатної ОСОБА_3 (протилежного не доведено, а судом не встановлено), подання є підставним, що свідчить про те, що рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 квітня 2024 року необхідно скасувати, з одночасним ухвалення нового рішення про задоволення такої вимоги.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 квітня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Сокальська міська рада Львівської області в особі Органу опіки та піклування Сокальської міської ради, про встановлення опіки і призначення опікуназадовольнити.

Призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 опікуном над недієздатною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 серпня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк