Єдиний унікальний номер № 333/4788/24
Провадження № 2/333/3309/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Ходька В.М., за участі секретаря судового засідання Крамаренко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Інститут титану" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності учасників справи, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з акціонерного товариства "Інститут титану" на його користь: заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 24 259,69 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку до дня фактичного розрахунку, що станом на день звернення до суду складає 152 835,00 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з 21.02.2011 до 09.09.2022 року перебував у трудових відносинах з відповідачем акціонерним товариством "Інститут титану". Проте, після звільнення позивача, відповідач не здійснив виплату належних коштів.

Представник відповідача надав відзив в якому виклав свої заперечення проти позову посилаючись на те, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку стосуються періоду більшого ніж шість місяців, що суперечить вимогам ч.1 ст. 117 КЗпП України, невиплата позивачу всіх належних сум при його звільненні є результатом форс-мажорних обставин, а саме через повномасштабне вторгнення російської федерації до України, просив покласти судові витрати на позивача.

Ухвалою суду від 14.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання, що було призначене на 12.07.2024, яке відкладалося через неявку позивача в судове засідання і відсутність заяви про розгляд справи за його відсутності.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідач позов не визнав. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності учасників справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи що відповідає положенню ч.3 ст.211 та ч.2 ст.247 ЦПК України.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 за наказом № 129-к від 18.02.2011 був прийнятий на роботу до Запорізького металургійного дослідно-промислового заводу Інститут титану (який в подальшому було перейменовано на акціонерне товариство "Інститут титану") на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування шостого розряду, наказом № 104/к/тр від 09.09.2022 звільнений за власним бажанням з 09.09.2022, що підтверджується записами трудової книжки та копією наказу № 104/к/тр від 09.09.2022 (а.с.12-14).

Згідно наданих до суду довідок про не виплачену заробітну плату та про середній заробіток, відповідач станом на 08.05.2024 має перед позивачем заборгованість із заробітної плати за період лютий 2022 року вересень 2022 року в сумі 24 259,69 грн., середньоденний дохід складає 345,00грн. (а.с.15, 17, 64).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст.47, 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч.1 ст.21, ч. 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

За таких вищенаведених підстав, оскільки відповідачем не було проведено розрахунку з позивачем та не виплачена належна йому заробітна плата, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу щодо стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати у розмірі 24 259,69 грн..

Доводи представника відповідача щодо відсутності його вини в порушенні строків виплати заробітної плати та проведення з позивачем розрахунку при звільненні через дію форс-мажорних (непереборних) обставин і скрутне фінансове становище, суд вважає безпідставними і відхиляє.

Як вже зазначалось, виплата заробітної плати працівнику це обов`язок роботодавця. Нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.

Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі №905/857/19.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що згідно із ч.1 ст.9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Однак, обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні ст.617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

Частино першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до положень ст.10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), яка відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України підлягає врахуванню при вирішенні цієї справи, аналізуючи питання підтвердження настання обставин непереборної силу (форс-мажору), дійшла висновку, що: єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні".

Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 75 ГПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів".

Відповідно до Про торгово-промислові палати в Україні; нормативно-правовий акт № 671/97-ВР від 02.12.1997">ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5).

Відповідно до п.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов`язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Загальновідомою обставиною і такою, що не підлягає доказуванню, є введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану у зв`язку із збройною агресію рф проти України, який діє до теперішнього часу.

Згідно з листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України цим листом засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 та підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарювання та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контакту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідно до наданих представником відповідача копій наказів № 33, № 34 від 25.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та веденням бойових дій, відсутністю можливості стабільно та безпечно працювати, з 01 березня для працівників акціонерного товариства "Інститут титану" призупинено графік роботи до стабілізації ситуації, а також внесені зміни в порядок оплати праці, а саме встановлено нараховувати заробітну плату у розмір 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові окладу (а.с.46).

Наказом акціонерного товариства "Інститут титану" № 35 від 27.05.2022 скасовано дію наказу № 34, та з 01.03.2022 призупинено дію трудових договорів з працівниками підприємства згідно з переліком до цього наказу (а.с.50).

Однак, суд не бере до уваги вказані накази як безсумнівні докази наявності непереборних (форс-мажорних) обставин, які б звільняли відповідача від виконання обов`язку з виплати заробітної плати позивачу та від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. Станом на день звільнення позивача 09.09.2022 наявність у відповідача форс-мажорних обставин, які б звільняли його від вказаної відповідальності, не підтверджена жодним сертифікатом ТПП. Жодні надані представником відповідача документи не дають можливості перевірити відомості про матеріальний стан відповідача, наявність коштів на його рахунках на момент звільнення позивача. До того ж, як вже зазначалось, відсутність коштів не звільняє роботодавця від відповідальності, встановленої ст.117 КЗпП.

Отже, факту того, що порушення строків проведення з позивачем розрахунку із заробітної плати при звільненні сталося не з вини відповідача, а внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, відповідач перед судом не довів, у зв`язку з чим з нього слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо розрахунку середнього заробітку.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пунктів 2, 5, 8 розділу IV Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Встановлено, що АТ "Інститут титану" при звільненні ОСОБА_1 не виплатило йому передбачену умовами трудового договору, заробітну плату в розмірі 24259,69 грн.

У позовній заяві ОСОБА_1 заявив вимогу про відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати його звільнення 10.09.2022 до дня звернення до суду 22.05.2024, тобто за 443 робочі дні, що становить 152 835,00 грн (345,00 грн середньоденний заробіток х 443 робочих днів).

Вирішуючи питання про співмірність розміру середнього заробітку, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України критеріям розумності та справедливості, суд враховує таке.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Зазначене відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 359/4305/20 зазначено, що звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, а тому суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зокрема суду при вирішенні такого питання необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та з чим була пов`язана її тривалість з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Аналогічних за змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Ураховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, більш ніж у шість разів перевищує розмір заборгованості відповідача з виплати позивачеві заробітної плати за лютий-вересень 2022 року, тобто є очевидно неспівмірним із загальною сумою заборгованості АТ "Інститут титану", суд вважає справедливим і таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до розміру суми, яку підприємство заборгувало працівникові при звільненні, а саме до 24 259,69 грн.

На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача в сумі 242,60 грн. (24 259,69 грн. х 1 528,35 грн. / 152 835,00 грн.).

Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 1 211 грн. 20 коп. за позовну вимогу про стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову.

У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

За змістом ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у цій справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання правничої допомоги та юридичних послуг, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 31 від 17.05.2024 на суму 5 000,00 грн.. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Вороновим Є.Є. обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду немає.

Враховуючи, що спір виник через порушення відповідачем трудових прав позивача внаслідок невиплати заборгованості з нарахованої йому заробітної плати, при цьому біля двох років відповідачем не вживалися жодних дій щодо відновлення порушених прав позивача, а часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача зумовлено зменшення судом їх розміру з урахуванням критеріїв розумності та справедливості, тому з урахуванням норми частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про стягнення зазначеної суми коштів на користь позивача із відповідача у повному обсязі

Водночас з підстав, зазначених вище, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачем покладаються на останнього.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.97, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України "Про оплату праці", ст.ст.12, 13, 76-81, 137, 141, 259, 263-265, 268, 430 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства "Інститут титану" (пр. Соборний, буд.180, м. Запоріжжя, 69035, ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 24 259 (двадцять чотири тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) грн. 69 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24 259 (двадцять чотири тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) грн. 69 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч) грн. 00 коп., та витрати по сплаті судового збору у сумі 242 (двісті сорок дві) грн. 60 коп., а всього у розмірі 53 761 (п`ятдесят три тисячі сімсот шістдесят одна) грн. 98 коп..

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць (лютий 2022 року) в сумі 2 057 (дві тисячі п`ятдесят сім) грн. 47 коп..

Стягнути з акціонерного товариства "Інститут титану" (пр. Соборний, буд.180, м. Запоріжжя, 69035, ) на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп..

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач акціонерне товариство "Інститут титану", адреса: пр. Соборний, буд.180, м. Запоріжжя, 69035, .

Повний текст рішення складено 15 серпня 2024 року.

Суддя В.М. Ходько