ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/447/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Котвицького В.Л.,

секретаря судового засідання: Володька С.С., Овчар В.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

свідка ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності на його 1/2 частку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у жовтні 2023 року звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача про поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовни вимоги позивач посилався на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 21.1.2000 по 25.05.2023, шлюб розірваний рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 04.2023. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У шлюбі сторони за сумісні кошти придбали земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , побудували на вказаній ділянці двоповерховий жилий будинок загальною площею близько 220 кв.м. та придбали транспортний засіб КІА RIO 2013 року випуску, зареєстрований 12.04.2014.

Земельна ділянка та житловий будинок були внесені в реєстри КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» і ним же видані правовстановлюючі документи на ім`я ОСОБА_2 Транспортний засіб також був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 у МРЕО Дарницького району м. Києва.

Після розлучення стало питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, але переговори щодо мирного врегулювання цього питання не дали результатів. У зв`язку з вказаним позивач вимушений подати позовну заяву до Дарницького районного суду міста Києва, оскільки порушуються його право на мирне володіння 1/2 частиною спільного сумісного з його з колишньою дружиною майна.

Позивач ставить питання про поділ майна подружжя по 1/2 частині кожному з подружжя.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.10.2023 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження.

До суду 24.01.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнала позовні вимоги, зазначивши, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому мають трьох дітей. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2023 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2023 стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.03.2023 та до досягнення дітьми повноліття.

Відповідач підтвердила факт того, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі була придбана земельна ділянка з кадастровим номером :90:282:0049, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій в подальшому було побудовано будинок, загальною площею 203,4 кв.м, право власності оформлено на відповідача та було придбано автомобіль марки КІА, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

На думку відповідача, позивач не вказав у позовній заяві про обставини справи, що дають право відповідачу просити суд ухвалити рішення у відповідності до якого зменшити частку позивача у спільному майні, що передбачено частинами другою та третьою статті 70 Сімейного кодексу України, з огляду на наступне.

В будівництві будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , приймав активну участь батько відповідача - ОСОБА_4 , використовуючи власний досвід та час, вкладаючи в будівництво власні кошти. Після завершення будівництва батько відповідача, займався введенням будинку в експлуатацію та у подальшому зареєстрував будинок на відповідача. Позивач постійного місця роботи не мав. Крім того, вказаний будинок побудовано таким чином, що не може бути поділеним в натурі.

Після початку повномасштабного вторгнення росії в Україну, 14.03.2022 відповідач рятуючи життя своїх дітей виїхала за межі України, а саме в Чехію, де знаходиться досі. Відповідач змушена сама утримувати себе та трьох дітей, неабияку допомогу у цьому здійснює її батько, який не тільки доглядає за будинком та автомобілем, але і регулярно надсилає відповідачу та її дітям грошові кошти. Разом з тим, після того, як відповідач виїхала в евакуацію, позивач матеріально не допомагав своїй сім`ї, хоча дочка ОСОБА_8 має поганий зір потребує лікування очей та придбання окулярів, однак позивач, знаючи про це, відмовився від придбання дитині окулярів. Також, позивач відмовився надати сину ОСОБА_7 кошти на навчання. При цьому, позивач рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2023 про стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання дітей не виконував та станом на листопад 2023 року мав заборгованість у розмірі 62 198,52 грн. Тільки після звернення відповідача до поліції за фактом не виконання позивачем рішення суду про стягнення аліментів, позивачем було погашено заборгованість зі сплати аліментів.

На підставі викладеного відповідач позовні вимоги визнає частково та просить суд поділити майно наступним чином: виділити відповідачу 3/4 частки будинку, за адресою: АДРЕСА_1 та 3/4 частини земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер :90:282:0049, а також визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки КІА, чорного кольору, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Визнати за позивачем 1/4 частки будинку, за адресою: АДРЕСА_1 та 1/4 частини земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер :90:282:0049.

До суду 12.02.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вказав, що аналіз обставин на які посилається відповідач не підтверджені документально і ґрунтуються на сумнівних твердженнях однієї сторони. Зокрема твердження відповідача, що спірний будинок не може бути поділеним в натурі, носить суб`єктивний характер, оскільки на це питання може відповісти лише висновок експерта, крім того позивач не просив суд про поділ будинку в натурі, а тому посилання відповідача на ст. 71 СК України є безпідставними. Також, позивач зазначив, що не давав дозволу, щоб батько відповідача проживав у вказаному будинку, а тому кошти, які батько відповідача сплачує за утримання будинку, про які зазначає відповідача, він сплачує за проживання та користування будинком, належним учасникам справи.

Також, з приводу утримання сім`ї позивач зазначив, що перед від`їздом відповідача з дітьми у Чехію позивач дав відповідачу певну суму грошових коштів для первинного облаштування, крім того, позивач дав відповідачу карту ПриватБанку на своє ім`я із сумою приблизно 160 000,00 грн., якою відповідач користувалась у Чехії. Щодо заборгованості зі сплати аліментів, позивач пояснив, що йому просто не було відомо про наявність відповідного рішення суду та постанову про відкриття виконавчого провадження позивач також не отримував. Про наявність заборгованості зі сплати аліментів позивач дізнався на початку січня 2024 року, коли дізнався про накладений арешт на його кошти у Райффайзен Банку.

На підставі викладеного, позивач наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2024 закрито підготовчий розгляд, призначено розгляд справи по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги визнали частково з урахуванням обставин викладених і відзиві на позов.

У судовому засіданні, у якості свідка було допитано ОСОБА_4 (батька відповідача), який показав суду, що позивач не поважав відповідача, постійно сварився, принижував, ображав, свідка це як чоловіка обурювало

Свідок зазначив, що земельна ділянка купувалась для будівництва, ініціатором купівлі та будівництва був сам свідок. Земельна ділянка була придбана за кошти, які були подаровані сторонам на весіллі. Купили пусту ділянку, на якій згодом побудували будинок. При будівництві будинку свідок дуже допомагав коштами, почалося будівництво 2002 року та закінчилось 2004 року, ще до 2006 року там проводили ремонтні роботи. Будинок зараз знаходиться в придатному для проживання стані, свідок повністю за ним на разі слідкує.

Дочка свідка (відповідач у справі) виїхала разом з дітьми 15.03.2022. До травня 2022 року свідок не знав місцеперебування позивача, наприкінці травня 2022 року свідок бачився з позивачем, він повернувся і сказав що буде проживати в Карпатах .

Інформація з приводу фінансової допомоги з боку позивача дружині та дітям свідку не відома. Свідок сам допомагав дочці. ОСОБА_5 сам телефонував свідку і просив покормити собаку, і тоді він повідомив свідку що він знаходиться у Польщі. Свідок питав у позивача що робити із будинком, на що позивач відповів, що будинок потрібно законсервувати. З листопада 2022 року по сьогоднішній день свідок повністю утримує вказаний будинок.

Свідок зазначає, що з моменту перетину кордону позивач не працював та був на утриманні відповідача до 2-х місяців на утримання дітей кошти не давав, участі у вихованні дітей не приймав (вказані обставини відомі свідку із розмов з відповідачем).

З приводу автомобіля, свідок показав, що вказаний автомобіль купив він та одразу оформив на доньку в 2014 році. Також, свідок зазначив, що будинок фізично поділити не можна. Щодо матеріального забезпечення позивача свідок повідомив, що в позивача не було стабільного заробітку та стабільної роботи.

Свідок зазначив, що у нього немає документального підтвердження факту передачі ним грошових коштів на будівництво будинку, всі гроші він передавав відповідачу.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому мають трьох дітей. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2023 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2023 стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.03.2023 та до досягнення дітьми повноліття.

У шлюбі сторони за сумісні кошти придбали земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , побудували на вказаній ділянці двоповерховий жилий будинок загальною площею близько 220 кв.м. та придбали транспортний засіб КІА RIO 2013 року випуску, зареєстрований 12.04.2014.

Земельна ділянка та житловий будинок були внесені в реєстри КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» і ним же видані правовстановлюючі документи на ім`я ОСОБА_2 Транспортний засіб також був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 у МРЕО Дарницького району м. Києва.

Надаючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставин справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Як встановлено судом, спірне рухоме та нерухоме майно придбано під час перебування позивача та відповідача у справі у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

З огляду на викладені обставини вбачається, що спірне майно придбано під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України).

Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Сторони не заперечують та визнають, що земельна ділянка, кадастровий номер :90:308:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя.

Разом з тим, у відзиві на позов відповідач зазначає, що спірний будинок неможливо поділити в натурі, однак вказане твердження відповідача не підкріплено жодним належним доказом, зокрема висновком експерта, оскільки питання про проведення будівельної експертизи сторонами у справі, зокрема відповідачем, перед судом не ставилось.

Щодо участі батька відповідача у будівництві будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суду також не було надано належних доказів. Поряд з цим, допитаний у судовому засіданні у якості свідка батько відповідача ОСОБА_4 показав, що жодного документального підтвердження передачі ним грошових коштів відповідачу він не має, нотаріальних договорів щодо передачі грошових коштів він також не укладав.

Крім того, надаючи покази свідок ОСОБА_4 зазначив, що автомобіль марки КІА RIO, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 куб. см, д.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_1 , який є предметом позову, було придбано свідком за власні кошти, від продажу іншого автомобіля. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних обставин.

Також, відповідачем у судовому засіданні визнала факт того, що на разі у позивача заборгованість зі сплати аліментів погашена та відсутня, позивач систематично сплачує відповідачу аліменти на утримання дітей.

Щодо доводів відзиву відповідача про наявність підстав для відступлення від рівності часток подружжя слід зазначити наступне.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя відповідач посилалася на те, що після розірвання шлюбу між сторонами, повнолітня дочка, яка продовжує навчатись на стаціонарі, та двоє дітей залишилися проживати із відповідачкою та перебувають на повному її утриманні, в той час як позивач, маючи можливість, не приймає участь у матеріальному забезпеченні, лікуванні та вихованні дітей, аліменти не сплачує.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що момент розгляду справи в суді першої інстанції заборгованість по аліментам ОСОБА_5 погашена, що не заперечується відповідачем, і позивач систематично сплачує відповідачу аліменти на утримання дітей. Кримінальне провадження № 0000135, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2024 за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, відносно ОСОБА_5 постановою дізнавача відділу дізнання Дарницького УП ГУНП в м. Києві Петренко Л.В. від 13.03.2024 було закрито у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (т. 3, а.с. 22).

З позовом про збільшення розміру аліментів відповідач до суду не зверталась. Доказів того, що аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, які було стягнуто за рішенням суду, недостатні для забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей сторін у справі - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відповідач не надала. Відтак позовні вимоги в цій частині не є доведеними.

Також сталою практикою Верховного Суду сформовано правову позицію, що проживання дітей з одним із подружжя, з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки іншого з подружжя (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17, постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 570/685/19).

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Під час розгляду справи будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позову, відповідачем суду не надано. Клопотань щодо проведення експертного дослідження, які мали б істотне значення для розгляду справи відповідачем до суду заявлено не було.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявні всі правові підстави для задоволення позову, при цьому суд ураховує інтереси сторін у справі, а також їх дітей, які потребують якнайкращого піклування.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 200, 206, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності на його 1/2 частку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 (зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :90:308:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 (зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 (зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право особистої приватної власності на 1/2 частину транспортного засобу марки КІА RIO, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 куб. см, д.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_5 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 13 420,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Дарницький районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Котвицький В.Л.