Номер провадження: 22-ц/813/29/24
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Поліщук І.О. 12 березня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2016 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням уточнень, просила суд винести рішення про виселення ОСОБА_2 з буд. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими що втратили право проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу НАІ № 603233, НАІ № 693234 від 27 травня 2016 року. Відповідачі: ОСОБА_2 , колишній чоловік минулої власниці житлового будинку ОСОБА_4 та його батько ОСОБА_3 , на час укладення договору не проживали у будинку за місцем реєстрації, їх реєстрація існувала формально, що стало приводом для звернення до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. 22 листопада 2016 року працівники другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси на підставі судового рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2016 року примусово вселили до її будинку відповідача ОСОБА_2 . Позивачка вказувала, що придбала даний будинок для особистого проживання та проживання членів її сім`ї, а той факт, що в будинку є зареєстровані особи та проживає колишній чоловік попереднього власника будинку, заважає їй повноцінно користуватися нерухомим майном, адже вони з сім`єю не мають до відповідачів жодного відношення. Оскільки права членів сім`ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення, члени його сім`ї також втрачають право користування цим приміщенням, а тому відповідач, який проживає у спірному приміщення незаконно, має бути виселений з нього.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 до суду першої інстанції надані докази систематичного руйнування та псування ОСОБА_2 житлового приміщення, належного позивачці, доведення будинку до стану, неможливого для проживання, нанесення шкоди та виведення з ладу електричного лічильника тощо. На думку апелянта, на підставі зазначеного суд першої інстанції мав застосувати приписи ст. 116 ЖК України, згідно якої якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, було закрито, у зв`язку із чим дана справа переглядається в частині вимог, заявлених ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Сторони про розгляд справи на 25 червня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явилась ОСОБА_1 та її представник.

Судові повістки, надіслані на адресу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , повернулись до суду апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто, вказані судові повістки вважається врученими в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, що кореспондується із положеннями п. 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17).

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок АДРЕСА_1 , належав на праві власності батьку відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підставі договору безстрокового користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідченого 03 жовтня 1957 року нотаріусом Другої Одеської нотаріальної контори Лико П.П., під реєстром № 2-11894 та зареєстрованого в Міжміському бюро технічної інвентаризації м. Одеси 02 листопада 1963 року в реєстровій книзі № 73 під реєстром № 96 на ст. 18.

Вказане підтверджується наступними документами, наявними у матеріалах справи: Довідкою, виданою Головою сільського комітету, селища Ленінський 18 листопада 1985 року ОСОБА_3 господарю будинку, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 у тому, що склад його сім`ї становить п`ять осіб: ОСОБА_5 господарка, син ОСОБА_6 , син ОСОБА_2 , племінниця ОСОБА_7 ; Рішенням міжвідомчої комісії виконкому Іллічівської райради депутатів трудящих за № 18 від 13 грудня 1985 року, з якого вбачається, що комісією у складі Голови Міжвідомчої комісії Іллічівського виконкому, Секретаря Міжвідомчої комісії виконкому Іллічівської райради вирішено: з метою поліпшення житлово-побутових умов ОСОБА_3 зберегти самочинно побудовані споруди : гараж «Г», літню кухню «Д», сарай «Е» та збільшену у розмірах прибудову «А» у будинку АДРЕСА_2 у відповідності до проекту та технічного висновку інституту «Укржилремпроект» під наглядом інженера; Рішенням № 189 від 31 березня 1986 року Виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів «Про збереження самочинних прибудов», з якого вбачається, що, заслухавши та обговоривши інформацію начальника ЖЄО Іллічівського району тов. ОСОБА_8 , розглянувши надані матеріали, виконкомом було встановлено, що ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_1 , у домоволодінні, належному йому на праві приватної власності, яке складається з двох житлових кімнат площею 45, 3 кв.м., склад сім`ї чотири особи, з метою поліпшення житлових умов самочинно побував гараж під літерою «Г», літню кухню під літерою «Д», сарай літера «Е», збільшив у розмірах прибудову літера «А» та прибудову «А-І». Громадянин ОСОБА_3 просив виконком зберегти йому з правом власності самочинні споруди. На підставі викладеного, виконком вирішив: І. Самочинно побудовані споруди: Гараж «Г», літня кухня «Д», сарай «Е» та збільшену у розмірах прибудову «А» в буд. АДРЕСА_1 , де мешкає ОСОБА_3 , зберегти з правом власності. ІІ . Прибудову «А-І» та навіс «Ж» знести.

25 лютого 2003 року ОСОБА_3 подарував своєму сину ОСОБА_2 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кривошеєм Б.І. та зареєстрованим в КП « ОМБТІ та РОН».

18 вересня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліш Н.І. було посвідчено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 передав безкоштовно у власність (подарував), а його дружина ОСОБА_9 прийняла в дарунок житловий будинок під АДРЕСА_1 , який складається з кам`яної будівлі площею 61,2 кв.м., в тому числі 45,3 кв.м., житлової; вбиральні В, огорожі 1-3; мостіння І і цистерни ІІ. 25.09.2009 року право власності ОСОБА_9 на житловий будинок під АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП « ОМБТІ та РОН» що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Тобто ОСОБА_2 , як власник, добровільно розпорядився належним йому на праві власності нерухомим майном, та подарував його у встановленому законом порядку своїй дружині.

19.01.2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було розірвано.

08.10.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006484 було внесено матеріали досудового розслідування у відношенні ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 263 ч.1, ст. 296 ч.4 КК України. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2013 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні кримінальних порушень, передбачених ст. 263 ч.1, ст. 296 ч.4 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.

17.03.2015 року ОСОБА_2 був звільнений достроково на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 03.03.2017 року, після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_2 прибув до місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , однак до житлового будинку не вселився, оскільки ОСОБА_9 йому у цьому перешкодила та не пустила його проживати до постійного місця реєстрації та проживання.

ОСОБА_2 у 2014 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9 про визнання договору дарування від 18.09.2009 року недійсним, витребування будинку з чужого незаконного володіння та визнання права власності на будинок по АДРЕСА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року у справі № 521/18040/13, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_2 було залишено без задоволення.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, вказуючи що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у належному їй будинку, але більше року не проживають.

07 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з заявою про вселення до житлового будинку. Листом № 31/21-9424 ЖЄО від 10 квітня 2015 року ОСОБА_2 рекомендовано звернутися до суду задля вирішення питання щодо вселення.

На підставі викладеного, у травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2016 року у справі № 521/21744/14 позов ОСОБА_4 було залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - задоволено.

Вселено ОСОБА_2 до житлових та нежитлових приміщень домоволодіння АДРЕСА_1 , якій складається з кам`яної будівлі літ. «А» площею 61,2 кв.м., в тому числі 45,3 кв.м. житлової; вбиральня літ. «В», огорожі 1-3, мостіння І, цистерни II.

Зобов`язано ОСОБА_10 не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні житловими та нежитловими приміщеннями домоволодіння АДРЕСА_1 , якій складається з кам`яної будівлі літ. «А» площею 61,2 кв.м., в тому числі 45,3 кв.м. житлової; вбиральня літ. «В», огорожі 1-3, мостіння І, цистерни II у цілому.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року у справі № 521/21744/14, яке набрало законної сили, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2016 року було скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 , та зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено.

27 травня 2016 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу на 1/10 частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі № 241.

У той же день, 27 травня 2016 року, ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу 9/10 частини цього ж житлового будинку з надвірними спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі № 237.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (треті особи: КП «БТІ», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л.) про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2019 року у справі № 521/2384/17 позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 18 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину будинку, шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на частину будинку АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року рішення суду першої інстанції було скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 521/2384/17 касаційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишено без змін.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2018 року у справі № 521/11153/18, яке набрало законної сили, заяву ОСОБА_2 про оголошення померлим було задоволено.

Оголошено померлим ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Онилове Фрунзівського району Одеської області, який зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Після набрання рішенням законної сили, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, копію рішення направлено до П`ятої одеської державної нотаріальної контори для вжиття заходів щодо охорони спадкового майна та до Малиновського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області для реєстрації смерті фізичної особи.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що придбала даний будинок для особистого проживання та проживання членів її сім ї, а той факт, що в будинку є зареєстровані особи та проживає колишній чоловік попереднього власника будинку - ОСОБА_2 , заважає їй повноцінно користуватися нерухомим майном. Вважає, що оскільки права членів сім`ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення, члени його сім`ї також втрачають право користування цим приміщенням, а тому відповідач, який проживає у спірному приміщенні незаконно, має бути виселений з нього.

Колегія суддів погоджується із такими доводами позовної заяви, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Право користування чужим майном регламентоване, зокрема, у ст. ст. 401-406 ЦК України.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (ст. 406 ЦК України).

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР).

Колегія суддів, з урахуванням обставин цієї справи, дійшла висновку про те, що права відповідача на користування спірним будинком були похідними від його прав, як колишнього власника цього майна, а з припиненням права власності ОСОБА_2 , припинилося і його право користування та проживання у житловому будинку, належному позивачці.

Колегія суддів також зауважує, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Установивши, що ОСОБА_1 , як власник спірного будинку, категорично заперечує проти проживання у ній відповідача, який без її згоди вселився у спірне житлове приміщення, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 без надання йому іншого житлового приміщення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Однак, у даному випадку, виселення відповідача не підлягає оцінці на предмет пропорційності, оскільки ОСОБА_2 , як колишній власник спірного майна, розуміючи можливі наслідки своїх дій, ще у 2009 році реалізував своє право розпорядження будинком, та відчужив його на користь колишньої дружини, а остання, як законний власник цього майна, у передбаченому законом порядку розпорядилася будинком, та за договором купівлі-продажу продала його ОСОБА_1 .

Таким чином, за обставин цієї справи, виселення відповідача зі спірного житла є законним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами не існувало домовленостей щодо проживання ОСОБА_2 у житловому будинку, належному ОСОБА_1 .

Разом із тим, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 просила як усунути їй перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача, так і визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням.

З приводу викладеного колегія суддів зазначає наступне.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

При здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

За встановлених судом апеляційної інстанції обставин цієї справи, ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є саме пред`явлення вимоги в порядку статті 391 ЦК України про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном шляхом виселення відповідача.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2022 року у справі № 332/2378/19 (провадження № 61-8703св21), від 21 вересня 2022 року в справі № 331/4799/16 (провадження № 61-7504св22), від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21 (провадження № 61-6604св23).

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням, має бути відмовлено у зв`язку із обранням позивачкою неефективного способу захисту в цій частині.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у матеріалах справи наявні докази систематичного руйнування та псування ОСОБА_2 житлового приміщення, доведення будинку до стану, неможливого для проживання, нанесення шкоди тощо, і на підставі зазначеного суд першої інстанції мав застосувати приписи ст. 116 ЖК України, - оскільки такі вимоги позову ОСОБА_1 у суді першої інстанції не заявлялись і не були предметом судового розгляду, а згідно положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При вищевказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2018 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС країни в Одеській області 21 травня 1997 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 липня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе