Справа №:755/5023/24
Провадження №: 2-о/755/241/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про закриття провадження у справі

"16" липня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

за участі

представника заявника - Базуєвського Ю.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи окремого провадження за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України, про встановлення факту перебування на утриманні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 , заінтересована особа - Військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України, звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: просила встановити факт перебування ОСОБА_2 на утриманні її онука ОСОБА_3 . Встановлення даного факту необхідно заявникові для отримання виплати грошового забезпечення ОСОБА_3 відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який вважається зниклим безвісти за особливих обставин. Інших родичів зниклий безвісти ОСОБА_3 не має, а тому просила заяву задовольнити.

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку окремого провадження, призначено судове засідання. Клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів задоволено. Витребувано в АБ «Укргазбанк» інформацію про те, чи здійснювалися перекази коштів з карткового рахунку ОСОБА_3 в АБ «Укргазбанк» на картковий рахунок в АТ «Універсал Банк», на якому обліковуються кошти ОСОБА_2 у період з 16 квітня 2022 року по 16 жовтня 2023 року (включно). Витребувано з

АТ «Універсал Банк» інформацію про те, чи здійснювалися перекази коштів з карткового рахунку ОСОБА_3 в АБ «Універсал» на картковий рахунок в АТ «Універсал Банк», на якому обліковуються кошти ОСОБА_2 у період з 16 квітня 2022 року по 16 жовтня 2023 року (включно).

01 травня 2024 року у судове засідання заявник та заінтересована особа не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином.

Представник заявника ОСОБА_2 адвокат Базуєвський Ю.М. подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із ненадходженням інформації, витребовуваної на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року.

15 травня 2024 року до суд надійшла інформація від АБ «Укргазбанк» про перекази грошових коштів з карти ОСОБА_3 у запитуваний період.

Також 15 травня 2024 року АТ «Універсал Банк» подало до суду витребовувану інформацію про перекази грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_3 на картковий рахунок ОСОБА_2 у запитуваний період.

31 травня 2024 року АБ «Укргазбанк» надало інформацію про рух коштів по банківській картці ОСОБА_2 у запитуваний період.

04 червня 2024 року АТ «Універсал Банк» надано інформацію про перекази коштів з карткового рахунку ОСОБА_3 в АБ «Універсал Банк» на картковий рахунок в АТ «Універсал Банк» ОСОБА_2 у запитуваний період.

04 червня 2024 року у судовому засіданні протокольною ухвалою суду клопотання заявника про допит свідків задоволено. Стосовно клопотання про витребування інформації від Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) представник заявника повідомив, що до наступного судового засідання подасть уточнене клопотання. Оголошено перерву у судовому засіданні до 16 липня 2024 року.

08 липня 2024 року представник заявника ОСОБА_2 - адвокат Базуєвський Ю.М., подав клопотання про долучення доказів, а саме: листа Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ) від 26 червня 2024 року № 293/33.4-87. Клопотання про витребування інформації від 20 березня 2024 року просив залишити без розгляду.

16 липня 2024 року у судовому засіданні на обговорення учасників справи винесено питання про юрисдикційність даного спору.

Представник заявника ОСОБА_2 - адвокат Базуєвський Ю.М., у судовому засіданні зазначив, що дана заява підлягає розгляду саме у порядку цивільного судочинства, а не адміністративного. Заявник звернулась із заявою про встановлення факту перебування на утриманні у свого онука, який вважається зниклим безвісти, у зв`язку з необхідністю отримання виплати його грошового забезпечення. Заявником не оскаржується відмова Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України у виплаті грошового забезпечення солдата ОСОБА_3 , а тому справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Представник заінтересованої особи - Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки у судове засідання не повідомив. Правом на подання пояснень по суті справи не скористався, ухвалу про відкриття провадження з копією заяви про встановлення факту перебування на утриманні з додатками вручено представникові за довіреністю 29 квітня 2024 року, що підтверджується інформацією із сервісу «Трекінг» оператора поштового зв`язку «Укрпошта» за номером поштового відправлення № 273.

Заслухавши пояснення представника заявника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та поданої заяви, суд дійшов висновку, що провадження у справі слід закрити з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Частиною другою статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

(4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц,

від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 (пункт 17)).

Отже, Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловилася про те, що інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (пункт 31) визначено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 293 ЦПК України). Тобто мають право на вирішення спору за належною позовною вимогою у відповідному виді судочинства.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України не є вичерпним.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт та чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні онука, ОСОБА_2 посилалась на те, що до призову на військову службу вона проживала з ним спільно, матеріальне забезпечення її онука, як солдата військової служби, значно перевищувало по сумі доходи заявниці, онук регулярно здійснював грошові перекази на її картковий рахунок. Тобто, встановлення відповідного факту необхідно їй для отримання матеріального забезпечення, належного її онуку ОСОБА_4 , як військовослужбовцю, який вважається зниклим безвісти.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту перебування її на утриманні свого онука ОСОБА_3 , який вважається я зниклим безвісти за особливих обставин, з метою отримання грошового забезпечення ОСОБА_3 , як військовослужбовця.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів громадського стану Подільського району у місті Києві, ОСОБА_3 народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 2356 від 02 жовтня 1974 року. Батьками зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінської районної державної адміністрації міста Києва, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 2084 від 18 листопада 1994 року. Батьками вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

З наведеного вбачається, що ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_3 .

Зі свідоцтва про смерть від 10 квітня 2008 року серії НОМЕР_4 , виданого Виконкомом Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 10 квітня 2008 року зроблено відповідний актовий запис № 20.

Згідно свідоцтва про смерть від 11 січня 2018 року серії НОМЕР_5 , виданого Дніпровським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у місті Києві, встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що складено відповідний актовий запис від 11 січня 2018 року № 63.

Відповідно до довідки про реєстрації місця проживання особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки від 13 лютого 2024 року № 142, виданої Вишгородською міською радою, відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, ОСОБА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом з матір`ю ОСОБА_6 та онуком ОСОБА_3 .

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 24 лютого 2022 року № 1, солдата ОСОБА_3 - бойового медика ІНФОРМАЦІЯ_9, призваного ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 24 лютого 2022 року зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від

05 грудня 2023 року № 301мтд, номер обслуги 1-го відділення 3-го взводу спеціального призначення

3-Ї роти спеціального призначення (на бронетранспортерах) 3-го батальйону спеціального призначення солдат ОСОБА_3 , на підставі донесення оперативного чергового військової частини НОМЕР_1 від 02 грудня 2023 року № 40/57/2/2/3-10960, вважається зниклим безвісти за особливих обставин та зарахованим на усі види забезпечення з 30 листопада 2023 року.

До матеріалів справи долучено сповіщення сім`ї від 06 грудня 2023 року № 185, відповідно до якого ОСОБА_2 повідомили, що її онук солдат ОСОБА_3 зник безвісти за особливих обставин

30 листопада 2023 року під час виконання бойового завдання. В районі Серебрянського лісництва біля населеного пункту Діброва Сєвєродонецького району Луганської області.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження № 0002179 від 09 грудня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_2 від 09 грудня 2024 року внесено відомості про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 115 КК України, у зв`язку із отриманням заявником сповіщення сім`є від 05 грудня 2023 року № 185.

11 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Командира ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою про виплату грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_3 , на підставі пункту

4.7 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх».

Судом встановлено, що листом ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України від 09 січня 2024 року

№ 40/57/12-249 «Про надання інформації на звернення», командуванням Військової частини

НОМЕР_1 Національної Гвардії України ОСОБА_2 відмовлено у виплаті грошового забезпечення, яке належить солдату ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що на підставі доданих до заяви документів ОСОБА_2 не є особою, яка має право на отримання виплати. Рекомендовано надати документ, який би посвідчував те, що ОСОБА_2 відноситься до категорії осіб, визначених у Постанові Кабінету Міністрів України від

30 листопада 2016 року № 884.

Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні зниклого безвісти військовослужбовця, має значення для отримання матеріального забезпечення, належного військовослужбовцю, який вважається зниклим безвісти.

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті

1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно, у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року (справа № 362/643/21) зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації (стаття 1 Закону України «Про оборону України»).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 3,4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Згідно пункту 5 Постанови від 30 листопада 2016 року № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови. Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

При цьому, пунктом 7 Постанови від 30 листопада 2016 року № 884 визначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Суд виходить із того, що встановлення факту перебування на утриманні у зниклого безвісти військовослужбовця матиме наслідком виникнення прав у ОСОБА_2 на виплату матеріального забезпеченя ОСОБА_3 , тобто заінтересована особа фактично заперечила право заявниці на отримання такого забезпечення, що фактично унеможливлює розгляд заяви ОСОБА_2 у порядку окремого провадження.

Тобто, між ОСОБА_2 та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України виник спір стосовно наявності у ОСОБА_2 права на отримання матеріального забезпечення, належного солдату ОСОБА_3 , який вважається зниклим безвісти.

Пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

У справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, Велика Палата Верховного Суду у пунктах

33-35 постанови від 30 січня 2020 року зазначила, що вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Тобто, заявлені вимоги, враховуючи їх мету, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою.

При цьому, врахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, недопустимим є ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Слід звернути увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

Суд звертає увагу на те, що справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються в порядку окремого провадження за правилами ЦПК України. Розгляд справ окремого провадження має свої особливості, які не властиві та не притаманні адміністративному судочинству.

Разом з тим, частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі виникнення спору з суб`єктом владних повноважень, зокрема які стосуються порушеного заявником питання, останній вправі звернутися до адміністративного суду із позовними вимогами до відповідного уповноваженого органу і певні факти, які мають значення для правильного вирішення спору, підлягають встановленню судом у мотивувальній частині судового рішення.

Верховний Суд в ухвалі по справі № 201/5972/22 звернув увагу на те, що розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Таким чином, під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулась особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від

23 січня 2023 року у справі № 214/1309/21 (провадження № 61-3264сво22) вказано, що: до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити зі змісту права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від

23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19 (провадження № 61-10777сво20) зробила схожий за змістом висновок та зазначила, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, щодо якого виник публічно-правовий спір, не може бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що між ОСОБА_2 та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України виник спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за нею певного соціально-правового статусу щодо встановлення факту перебування на утриманні зниклого безвісти військовослужбовця для одержання його матеріального забезпечення, та не пов`язаний з будь-якими цивільними права та обов`язками заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням, суд приходить до висновку, що спір має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції.

Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, а отже, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

При цьому, суд звертає увагу заявника, що обставини, на які вона посилається у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, буде встановлено адміністративним судом в мотивувальній частині рішення відповідно до вимог частини четвертої статті 246 КАС України.

Також частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, обставини, встановлені під час розгляду справи адміністративним судом, не потребуватимуть повторного доказування при розгляді справ, вирішення яких вимагатиме встановлення факту перебування ОСОБА_2 на утриманні зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 .

Згідно вимог пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 186, 259, 263, 265, 353 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України, про встановлення факту перебування на утриманні - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_2 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст ухвали виготовлено 22 липня 2024 року.

Суддя О.О. Хромова