КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Мілетич Ольгою Олегівною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, у якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо малолітньої дитини - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таких що ухиляються від виконання батьківських обов`язків.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у ОСОБА_3 та - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_6 .

Через місяців 10 після народження дитини, мати - ОСОБА_5 привезла її позивачу за адресою: АДРЕСА_1 для того, щоб дитина побула у позивача, поки відповідачка ОСОБА_5 не знайде роботу.

З 2012 року та по сьогоднішній день дитина проживає в будинку позивача та її сім`єю.

Протягом року після того як відповідачка ОСОБА_5 залишила свою дитину позивачу, остання намагалась вмовити відповідачку повернути собі дитину для того, щоб дитина росла разом з матір`ю, але матір дитини вела вільний спосіб життя та не мала час на свою дитину.

Після того, як мати дитини ОСОБА_5 залишила свою дитину позивачу, тільки один раз відвідала свою дитину у позивача вдома на двурічний день народження дитини.

Батько дитини - відповідач по справі ОСОБА_3 є рідним братом позивачки і є неблагонадійною людиною, ніколи не приймав участі у вихованні, утриманні, забезпечення та розвитку своєї дитини, проживає окремо від дитини та має судимість та відкриті кримінальні провадження відносно нього.

Отже, відповідачі по справі, батьки дитини протягом всього життя дитини, якій наразі одинадцять років, не виконували та не виконують своїх батьківських обов`язків: не виховували дитину, взагалі не спілкувались з нею, не піклувались про неї, не намагались побачитись з нею, не забезпечували здобуття дитиною загальної середньої освіти, не готували її до самостійного життя, не забезпечували харчування, одягом, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; досі не спілкуються з дитиною, не зверталися до компетентних органів чи суду з приводу здійснення позивачем перешкод у вихованні дитини, тобто фактично батьки самоусунулися (ухилились) від виховання.

З моменту народження дитини, піклуванням, вихованням та її розвитком займалась позивач, як є рідною тіткою дитини та рідною сестрою батька дитини.

Дитина проживаючи з моменту народження в сім`ї позивача, сприймає родину позивача, як власну родину та називає позивача - мамою, її чоловіка - татом, а сина позивача - братом. У сім`ї позивача, дитина є членом родини та виховується, спілкується та забезпечується всім необхідним на рівних умовах з рідною дитиною позивача. Дитина не пам`ятає своєї біологічної матері, а з біологічним татом періодично спілкується, але не як з батьком, а як рідним братом позивачки.

Таким чином, дитина проживає з рідною тіткою - позивачем, з моменту її народження, де створені належні умови для проживання, виховується в дусі поваги, отримує належну освіту, систематично забезпечується доглядом лікарів, забезпечена всім необхідним для життя, щороку відпочиває та оздоровлюється з позивачем та його сім`єю, сприймає їх родину, як власну, знає про існування біологічних батьків, але сприймає їх як сторонніх осіб, з якими ніколи не проживала/не перебувала, які без поважних причин не приймали участі в її вихованні та утриманні, та не виявляли щодо дитини батьківської уваги та турботи в якій дитина щодня має потребу. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом (а.с. 1-3зв.).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.03.2024 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо малолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таких що ухиляються від виконання батьківських обов`язків (а.с. 121-123зв.).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині, в якій ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав щодо дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалити у зазначеній частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги відмовити. В решті рішення залишити без змін. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що наявність свідомого ухилення одного або обох з батьків від виконання батьківських обов`язків не презюмується, а підлягає доказуванню з боку заявника (позивача).

Заявляючи вимогу про позбавлення батьківських прав відповідача щодо дитини, ОСОБА_6 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позивач наділена обов`язком доказування наявності винної поведінки у відповідача із свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Самого лише заявлення наявності підстав для позбавлення батьківських прав у позові - не може бути достатнім для задоволення позову.

Суд першої інстанції не врахував, що із зібраних доказів у даній справі не вбачається жодного посилання на прояви винної поведінки ОСОБА_1 з ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дитини.

У даній справі, в разі заявлення вимог про позбавлення особи батьківських прав з підстав ухилення від виконання батьківських обов`язків, заявник (позивач) мав би надати докази на підтвердження наявності свідомого винного ухилення особи від виконання батьківських обов`язків, а не позитивні характеристики заявника (позивача) та/або дитини

Висновки суду ґрунтуються на припущеннях суду та позивача. Відповідач жодним чином не притягалася до будь-якої відповідальності за невиконання або неналежне виконання батьківських обов`язків, такі обставини компетентними органами державної влади не встановлювалися, та не повідомлялися їм з боку будь-яких заінтересованих осіб до моменту ініціювання даного спору (а.с. 129-133 зв.).

27.05.2024 ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що проти задоволення апеляційної скарги позивач заперечує в повному обсязі через її безпідставність, необґрунтованість, а також з урахуванням того, що така скарга подана не з метою збереження можливості виховувати, піклуватись та забезпечувати дитину як матір, та не з метою захисту прав й інтересів дитини, а з метою не втрати репутації, як жінки, яка має ще одну дитину, й рішення про позбавлення батьківських прав бути лише доказом безвідповідальної поведінки до своєї покинутої дитини, але жодним чином не виплине на її права та інтереси, як особи, яка 12 років не піклувалась про дитину, не цікавилась чи взагалі дитина жива, чи має потреби, чи можливо жебракує, й навіть після ініціювання судового процесу жодного разу не проявила себе, як матір, навіть не спромоглась поспілкуватись з дитиною.

Прагнення залишити за собою батьківські права відносно малолітньої дитини, для апелянта є лише справою честі, але в будь-якому разі метою не реалізацією батьківських прав та прагнення забезпечити дитину батьківською турботою, піклуванням, розвитком, навчанням та забезпеченням необхідним для існування, доказом чого є обставини встановлені законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції, на підставі належних та допустимих доказів, які не спростовані апелянтом. ОСОБА_1 не доведено та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом об`єктивних та поважних причин невиконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини (а.с. 161-163зв.).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Рішення суду оскаржується в частині позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_1 , в іншій частині рішення суду не переглядається, як то передбачено ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_6 , про що в книзі реєстрації народжень 24.12.2011 зроблено відповідний актовий запис № 3692, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Відділом РАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві від 24.12.2011. У свідоцтві про народження дитини вказано батьком - ОСОБА_3 та мати - ОСОБА_5 (а.с. 7).

З 2012 року та по сьогоднішній день дитина проживає в будинку позивача та її сім`єю.

Батько дитини - відповідач по справі ОСОБА_3 є рідним братом позивачки і є неблагонадійною людиною, ніколи не приймав участі у вихованні, утриманні, забезпечення та розвитку своєї дитини, проживає окремо від дитини та має судимість та відкриті кримінальні провадження відносно нього (а.с. 27-37).

Відповідно довідки Білогородського академічного ліцею № 2 від 15.05.2023 № 48 та довідки Білогородської ЗШ 1-ІII ступеня № 2 від 10.04.2019 № 23, позивач займалась влаштуванням дитини до закладу в 2018 році, для зарахування її до І класу, звертаючись з відповідними документами. Дитина наразі навчається в 5 класі та перебуває під систематичною опікою і доглядом позивача, яка приводить її до школи, відвідує батьківські збори та цікавить навчанням дитини (а.с. 8-9).

Згідно Виписки від 06.06.2023 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, дитина, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , здорова, хвороби відсутні, календар профілактичних щеплення відповідає віку. Дитина перебувала під спостереженням ОСОБА_2 від народження. Житлово-побутові умови задовільні, рекомендації лікаря дотримуються (а.с. 11).

Із Декларації з лікарем вбачається, що законним представником дитини щодо якої укладалась Декларація, зазначено - позивача, а довірену особу, зазначено чоловіка позивача - ОСОБА_9 (а.с. 10).

Висновком про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини від 20.06.2023 та висновком про стан здоров`я особи від 20.06.2023, на підставі огляду лікарів, зроблено висновок, що дитина здорова (а.с. 12-13).

Згідно характеристики від 21.06.2023 виданої Білгородською сільською радою, позивач характеризується з позитивної сторони, як зразкова, працьовита громадянка та любляча мати, яка проживає разом зі своєю племінницею - ОСОБА_10 , яка перебуває на її повному утриманні й яку виховує (а.с. 18).

Відповідач ОСОБА_3 - біологічний батько дитини, 11.05.2023 надав заяву, що посвідчена приватним нотаріусом Бучанського РНО Київської області Давидовою Т.М. за реєстровим № 334, про те, що ОСОБА_3 відмовляється від своїх батьківських прав та обов`язків відносно ОСОБА_6 , своєї доньки та надає згоду на позбавлення його батьківських прав (а.с. 14).

12.10.2023 Службою у справах дітей Білогородсько сільської ради Бучанського району Київської області надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відносно їхньої малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 51-53).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним у постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20).

Із матеріалів справи вбачається, що мати, ОСОБА_1 , протягом всього життя дитини, якій наразі тринадцять років, не виконувала своїх батьківських обов`язків: не виховувала дитину, взагалі не спілкувалась з нею, не піклувалась про неї, не намагалась побачитись з нею, не забезпечувала здобуття дитиною загальної середньої освіти, не готувала її до самостійного життя, не забезпечувала харчуванням, одягом, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; досі не спілкуюється з дитиною, не зверталася до компетентних органів чи суду з приводу здійснення позивачем перешкод у вихованні дитини, тобто фактично самоусунулася (ухилилась) від виховання.

До того ж, у судовому засіданні, ОСОБА_1 підтвердила, що останній раз спілкувалась з донькою, до початку судового розгляду, коли останній було чотири роки.

На даний час, ОСОБА_1 проживає в Німеччині, де отримала тимчасовий захист, та має роботу. Окрім зазначеного, вона вийшла заміж, і у шлюбі народилась дитина.

З урахуванням того, що відповідачем, жодного доказу на спростування зазначених обставин надано не було, тому суд першої інстанції, взявши до уваги, що дитина проживає з рідною тіткою - позивачем, з моменту її народження, де створені належні умови для проживання, виховується в дусі поваги, отримує належну освіту, систематично забезпечується доглядом лікарів, забезпечена всім необхідним для життя, щороку відпочиває та оздоровлюється з позивачем та його сім`єю, сприймає їх родину, як власну, знає про існування біологічних батьків, але сприймає їх як сторонніх осіб, з якими ніколи не проживала/не перебувала, які без поважних причин не приймали участі в її вихованні та утриманні, та не виявляли щодо дитини батьківської уваги та турботи в якій дитина щодня має потребу, з урахуванням думки малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була допитана в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції, та зазначила, що із своїм біологічним батьком вона спілкується зрідка і він їй ніколи не був татом, а свою біологічну матір вона ніколи не бачила і не має бажання бачити, а своїми батьками вона вважає ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , які піклуються про неї з дитинства та забезпечують всім необхідним, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_11 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів злісного невиконання матір`ю своїх батьківських прав спростовуються безпосередньо матеріалами справи, які підтверджують той факт, що поряд з малолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 завжди є сім`я ОСОБА_12 , яка впродовж дванадцяти років надає дитині турботу та увагу, в якій дитина щодня має потребу.

В той час, як жодних доказів з боку матері щодо вчинення будь-яких дій останньою для морального, духовного та матеріального розвитку своєї доньки надано не було, тобто, матір не приймає участі в житті своєї дитини протягом усіх цих років окремого проживання, не знає її номеру мобільного телефону або будь-якого іншого способу зв`язку задля особистого контакту і спілкування, що свідчить про ухиляння від виконання батьківських обов`язків.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Мілетич Ольгою Олегівною, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 12 липня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді