КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 липня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Кондратенко О.О. в м. Київ 01 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Офісу Генерального прокурора України, Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною, протиправною, протизаконною бездіяльністю органів державної влади,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з держави Україна в особі відповідачів по позову, солідарно (в рівних частках) шляхом списання з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь, як потерпілого від протиправних та протизаконних дій і бездіяльності відповідачів, за невиконання ними їх службових обов`язків і 26 судових ухвал як рішень національних судів, при крадіжках у нього статусу потерпілого, за викрадення документів з кримінальних проваджень, за багаторазові судові тяганини по скасуванням протизаконного закриття кримінальних проваджень, розкрадених і з умислом саботуємих за протизаконними постановами Офісу Генерального прокурора України, через невнесення належних і точних відомостей по невиконаним судовим ухвалам, при протизаконних постановах про зміни підслідності на невповноважені органи досудового слідства, при неможливості по ст. 217 КПК оскарження таких злочинного змісту постанов для судового захисту, відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 240 000 грн., а також суму матеріальної шкоди та матеріальних витрат у розмірі 16000 грн., без включення вартості експертизи шкоди, при призначення експертизи шкоди - збільшити суму на вартість експертизи. Винести окрему ухвалу в порядку ч. 1, 3 ст. 262 ЦПК України, якою визнати ознаки кримінальних правопорушень виконавців службових злочинів від відповідачів щодо позивача і щодо держави України, або зазначити про це у резолютивній частині судового рішення, і направити її до відповідних правоохоронних органів для вжиття заходів по порушенню кримінальних проваджень і доведення їх до законних вироків винним у корупції службових осіб відповідачів, точно встановлених, для припинення службових злочинів і щодо позивача особисто, і навколо первинного кримінального провадження по вбивству, яке саботується 21 рік у доведенні до вироків відповідачами по позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року справу передано за підсудністю для розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив розглянути справу у його відсутності, скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції відмовлено йому у доступі до правосуддя тільки на тій підставі, що справа, у якій відповідачами є Державні бюро розслідувань, при розміщенні по АДРЕСА_1 , нібито за територіальністю не підлягає розгляду Шевченківським районним судом м. Києва.

Наголошував, що він, як позивач, зареєстрований і проживає у АДРЕСА_2 , тому згідно ч. 4 ст. 28 ЦПК України підсудність може бути обрана позивачем за своїм місцем проживання. По-друге, центральний офіс Державного бюро розслідувань розміщений територіально у Шевченківському районі м. Києва.

Вказував, що процесуально його дії відповідали вимогам ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 27 ЦПК України, і що протизаконність оскаржуваної ухвали полягає в тому, що суд першої інстанції порушив наведені вимоги, які дозволяли розгляд справи за підсудністю Шевченківським районним судом м. Києва.

Від відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що як вбачається з ЄДРПОУ, місцезнаходженням відповідачів Державного бюро розслідувань є м. Київ вул. Панаса Мирного, 28, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві - м. Київ, бульвар Л. Українки, 26, Офісу Генерального прокурора - м. Київ, вул. Різницька, 13/15, Державної казначейської служби України - м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що не відноситься до території Шевченківського району м. Києва.

Наводив зміст ст. 184, 12, 13, 378, 27 ЦПК України, ст. 125 Конституції України, судову практику ЄСПЛ, ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», вказував, що безпосередньо у тексті позовної заяви ОСОБА_1 жодним чином не наведено мотивів звернення саме до Шевченківського районного суду м. Києва, не містить позовна заява і посилань на ч. 4 ст. 28 ЦПК України. Положення вказаної норми не є застосованими в даному разі з огляду на те, що можлива шкода заподіяна позивачу не переліченими вище суб`єктами, крім того, позивач не надав доказів, що він має зареєстроване місце проживання чи перебування на території, що підпадає під юрисдикцію Шевченківського районного суду м. Києва. Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для визначення територіальної підсудності саме за Шевченківським районним судом м. Києва.

Також відзив на апеляційну скаргу надійшов від відповідача Державного бюро розслідувань, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, наводячи доводи, аналогічні вищенаведеним доводам Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

Крім того, відзив на апеляційну скаргу надійшов від Офісу Генерального прокурора, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що оскільки будь-яких доводів щодо застосування альтернативної підсудності у цій справі (в тому числі й надання документального підтвердження реєстрації місця проживання позивача) та обґрунтувань щодо відступу від загальних положень цивільного процесу позов ОСОБА_1 не містить, Шевченківським районним судом м. Києва вірно застосовано загальні правила визначання підсудності цивільної справи, в результаті чого обґрунтовано передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва за місцезнаходженням всіх відповідачів у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на ст. 3, 8, 19, 21, 23, 24, 27, 28, 33, 41, 43, 47, 48, 49, 55, 56, 124, 129-1 Конституції України, ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 23, 625, 1173, 1174, 1176 ЦК України, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, ст. 4, 6, 10, 78, 210, 262, 263 ЦПК України, вказував, що масові службові злочини відповідачів по недотриманню норм КПК України і невиконанню судових рішень перешкоджають завершити первинне кримінальне провадження по вбивству його брата, і неправомірною (протиправною) протизаконною бездіяльністю органів державної влади, з явними ознаками масових (і досі безкарних) службових злочинів у кримінальному провадженні 0000005 та іншим, йому було заподіяно моральну шкоду, яку він просив стягнути з відповідачів у зазначеному в позові розмірі.

Передаючи справу за підсудністю для розгляду до Печерського районного суду м. Києва ухвалою від 01 квітня 2024 року, суд першої інстанції керувався ч. 2 ст. 27, п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України та виходив із того, що відповідачі по справі не знаходяться в Шевченківському районі м. Києва.

Із такими висновками апеляційний суд не може погодитись, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має застосовуватися на практиці і бути ефективним (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом із тим, статтею 28 ЦПК України передбачена підсудність справ за вибором позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Апеляційний суд звертає увагу, що положення ст. 175 ЦПК України, якими визначено форму і зміст позовної заяви, не вимагають від позивача викладати в позовній заяві обґрунтування обраної ним підсудності, і що суд першої інстанції може перевірити правильність підсудності самостійно, чого в даному випадку не відбулось.

Встановивши, що місцезнаходження відповідачів Державне бюро розслідувань (м. Київ вул. Панаса Мирного, 28), Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві (м. Київ вул. Олени Теліги, 8), Офіс Генерального прокурора України (м. Київ вул. Різницька, 13/15), Державна казначейська служба України (м. Київ вул. Бастіонна, 6), суд першої інстанції обмежив на цьому викладення своїх мотивів і залишив поза увагою, що позивачем ОСОБА_1 пред`явлені вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Доводи відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу, що безпосередньо у тексті позовної заяви ОСОБА_1 жодним чином не наведено мотивів звернення саме до Шевченківського районного суду м. Києва, і що позовна заява не містить посилань на ч. 4 ст. 28 ЦПК України, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Направляючи справу на розгляд до іншого суду на підставі ст. 31 ЦПК України, суд першої інстанції принципу «jura novit curia» не дотримався, залишив поза увагою зазначені позивачем обставини та вимоги ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 ЦПК України.

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Позивач у цій справі ОСОБА_2 використав належне йому право вибору суду за правилами альтернативної підсудності, що відповідає категорії даного позову та не потребує окремого зазначення про це в самій позовній заяві, звернувшись за своїм зареєстрованим місцем проживання по АДРЕСА_2 , що віднесене до територіальної підсудності Шевченківського районного суду м. Києва.

Доводи відповідачів у відзивах на апеляційну скаргу, що позивач не надав доказів, що він має зареєстроване місце проживання чи перебування на території, що підпадає під юрисдикцію Шевченківського районного суду м. Києва, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Позивачем відповідно до ст. 175 ЦПК України зазначено місце свого проживання за адресою АДРЕСА_3 , при цьому докази, якими би підтверджувалися обставини реєстрації проживання позивача ОСОБА_2 за іншою адресою, в матеріалах справи відсутні і відповідачами таких не надано.

Доводи відповідачів у відзивах на апеляційну скаргу, що ч. 4 ст. 28 ЦПК України не підлягає застосуванню, оскільки шкода, заподіяна ОСОБА_2 , заподіяна не переліченими вище суб`єктами, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки такі обставини відносяться до предмету доказування по суті спору і не можуть бути оцінені судом на стадії надходження позовної заяви до суду.

Отже, суд першої інстанції не забезпечив належним чином реалізацію права позивача на альтернативну підсудність, яка є складовою частиною права на доступ до судочинства, справедливий суд та на ефективний юридичний захист.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю є помилковими і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.