Справа № 461/991/23 Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2025/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, Т.І. Приколоти

при секретарі: Х.Б. Назар

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

09.02.2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно сумі 14 627 440 гривень 00 копійок.

Позов обгрунтовував тим, що 06.02.2022 року він позичив ОСОБА_4 400000 доларів США, що еквівалентно 11830000 грн., які останній зобов`язався повернути до 01.09.2022 року по курсу НБУ на дату повернення, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 06.02.2022 року. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, кошти не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 400 000 доларів США, що станом на 07.02.2023 року еквівалентно сумі 14 627 440 гривень 00 копійок. Просив позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно сумі 14 627 440 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 13420 гривень 00 копійок судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що договір позики від 06.02.2022 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , носить ознаки фіктивного правочину та використовується ОСОБА_4 як спосіб уникнення від виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 , зокрема шляхом ухилення від повернення боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2019 року у справі №461/8614/17 та за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2017 року у справі №461/2066/17, на виконання яких видано виконавчі листи, що перебувають на примусовому виконанні у Шевченківському ВДВС.

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено без урахування прав та інтересів ОСОБА_1 , а відтак таке підлягає скасуванню.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу підтримала, просила скаргу задоволити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 проти скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом встановлено, що 06.02.2022 року позивач ОСОБА_3 позичив відповідачу ОСОБА_4 400000 доларів США, що еквівалентно 11830000 грн, які останній зобов`язувався повернути до 01.09.2022 року по курсу НБУ на дату повернення, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 06.02.2022 року.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, своєчасно суму позики не повернув, що підтверджується розпискою від 06.02.2022 року та визнається самим відповідачем.

Постановляючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за договором позики у встановлений строк ОСОБА_4 не виконано, у зв`язку з чим сума позики в розмірі 400 000 доларів США, що згідно курсу валюти у Національному банку України станом на 07.02.2023 року становить 14 627 440 гривень 00 копійок, підлягає стягненню з відповідача.

Однак, з таким висновком районного суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення зазначених норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором, чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача, чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи відповідність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15 (провадження № 61-31599св18) дійшов правового висновку про те, що згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 зазначив, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Оскаржуючи рішення про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, ОСОБА_1 посилався на штучне створення ОСОБА_4 спору зі ОСОБА_3 з метою уникнення від виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2019 року у справі №461/8614/17 та рішення Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2017 року у справі №461/2066/17, згідно яких в його користь стягнуто борг за укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договорами.

Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року у справі № 461/2066/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року,з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в користь ОСОБА_1 стягнуто солідарно борг в розмірі 405000,00 (чотириста п`ять тисяч грн. 00 коп.) грн.

22.03.2019 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист на виконання зазначеного рішення суду від 03.10.2017 року, який пред`явлено ОСОБА_7 до виконання.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, з ОСОБА_4 стягнуто в користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, договірної відповідальності у сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, а всього 40000 (сорок тисяч) доларів США, що станом на 18 квітня 2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1043314 (один мільйон сорок три тисячі триста чотирнадцять) гривень 92 коп.

15.05.2020 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист на виконання зазначеного рішення суду від 08.04.2019 року, який пред`явлено ОСОБА_7 до виконання.

Оскільки у Шевченківському відділі ДВС у м. Львові ЗМРУ МЮ (м. Львів) на виконанні перебуває декілька виконавчих проваджень щодо боржника Грома, виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 1448314,92 грн, державним виконавцем Шевченківського ВДВС постановою від 29.06.2021 року об`єднано у зведене виконавче провадження № 65930620, зокрема виконавчі провадження № 58730552 та № 65913378.

Таким чином, у справі, що переглядається, можна прийти до очевидного висновку, що учасники цивільних відносин (сторони договору позики від 06.02.2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір позики) використовувався учасниками для ухилення від повернення боргу ОСОБА_1 за рішеннями Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2019 року у справі №461/8614/17 та від 03.10.2017 року у справі №461/2066/17.

Колегія суддів дійшла до такого висновку, також враховуючи і те, що договір позики було укладено після набрання законної сили рішеннями Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2019 року у справі №461/8614/17 та рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2017 року у справі №461/2066/17, а кошти, отримані ОСОБА_4 за договором позики в сумі 400 000 доларів США, такий не спрямував, хоча б частково, на виконання рішення судів та погашення заборгованості перед ОСОБА_1 , яка є значно меншою, ніж отримана за договором позики сума.

За таких обставин, оцінивши дії позивача, як стягувача у виконавчому провадженні, та дії відповідача, спрямовані на невиконання рішень судів про повернення боргу ОСОБА_1 , як недобросовісні, колегія суддів дійшла висновку, що такі дії спрямовані на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 та ухилення ОСОБА_4 від повернення боргу за рішеннями судів, що набрали законної сили.

Наведене свідчить про наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 13 ЦК України, а саме наявність неправомірної мети та недобросовісної поведінки, що позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання їм захисту судом.

Крім того, при вирішенні спору про стягнення боргу за договором позики в користь ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 не повідомив суд, що можливе рішення суду про задоволення позову ОСОБА_3 може вплинути на права та інтереси ОСОБА_1 , як стягувача у зведеному виконавчому провадженні, та як наслідок, такий не був залучений судом до участі у справі, хоча ухвалене у справі рішення безпосередньо вплинуло на його права та інтереси.

З наведених мотивів, рішення суду слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

Т.І. Приколота