Справа № 463/2855/23
пр.№ 2/464/190/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.05.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі судді Тімченко О.В., секретар судового засідання Андрушків В.О., розглянув цивільну справу № 463/2855/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості, з участю: представника позивача - адвоката ОСОБА_4 , представника відповідача - адвоката Галушко О.І.,

у с т а н о в и в :

Адвокат Билень Т.Я. від імені та в інтересах позивача звернувся до Личаківського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача та користь позивача заборгованість за договорами позик від 01 грудня 2017 року, 30 травня 2018 року, 03 січня 2018 року, 02 січня 2020 року та договорами поруки від 02 травня 2018 року, 02 січня 2020 року, яка станом на 01 січня 2023 року становить 255 440 021,88 грн, що в еквіваленті до дол.США за офіційним курсом НБУ станом 01 січня 2023 року (36,57 грн) становить 6 984 960,95 дол США, покликаючись на невиконання взятих на себе зобов`язань.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22 червня 2023 року справу передано за підсудністю до Сихівського районного суду м.Львова.

Спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана (ст.32 ЦПК України).

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 19 липня 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 03 серпня 2023 року заяву сторони позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою суду від 08 серпня 2023 року заяву сторони позивача про вжиття заходів забезпечення позову задоволено шляхом накладення арешту на належне на паві власності відповідачу нерухоме майно.

З дотримання вимог ст.49 ЦПК України позивач скористався правом на зменшення позовних вимог, що прийнято судом, та остаточно просить стягнути заборгованість за договорами позик від 01 грудня 2017 року, 30 травня 2018 року, 03 січня 2019 (2018 року) та договором поруки від 02 травня 2018 року, що станом на 01 січня 2023 року становить 228 065 222,37 грн, що в еквіваленті до долару США за офіційним курсом НБУ станом на 01 січня 2023 року (36,57 грн) становить 6 236 402,033 доларів США.

Суд ухвалою від 16 лютого 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеної до протоколу судового засідання, закрив підготовче засідання з призначенням справи до судового розгляду.

Суд ухвалою від 22 травня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеної до протоколу судового засідання, відмовив у клопотанні представника відповідача про зупинення провадження у справі на підставі ч.3 ст.210 ЦПК України з огляду на таке.

Як регламентовано ч.3 ст.210 ЦПК України, провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3, 4-1 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі - п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України.

Представником відповідача 21 травня 2024 року подано клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду іншої цивільної справи № 464/4060/24 (долучено ухвалу про відкриття провадження у справі від 16 травня 2024 року) після постановлення 02 травня 2024 року протокольної ухвали про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, як цього вимагає положення ст.241 ЦПК України, що свідчить про відсутність правового підґрунтя для такого зупинення справи. До того ж відповідач з 18 вересня 2023 року ще під час підготовчого провадження користувався професійною правничою допомогою адвоката та відповідно мав достатньо часу для подання інших позовів, подання клопотання про зупинення провадження у даній справі по спливу 7 місяців після обізнаності про вимог позивача про стягнення заборгованості розцінюється судом як зловживання процесуальними правами та намаганням затягувати вирішення спору.

Також суд акцентує, що сама по собі ухвала Галицького районного суду м.Львова від 16 травня 2024 року про відкриття провадження у справі про визнання недійсним договору позики не свідчить взаємопов`язаність із вимогами у даній справі за договорами позик від 01 грудня 2017 року, 30 травня 2018 року, 03 січня 2019 року.

Суд ухвалою від 22 травня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання, залишив заяву представника відповідача без розгляду з таких мотивів.

З підстав, зазначених у ст.ст.36, 37 і 38 ЦПК України, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи (ч.2 ст.39 ЦПК України).

За змістом ч.3 ст.39 ЦПК України відвід повинен бути мотивований і заявлений протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

У сили приписів ч.2 ст.126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У порядку ч.4 ст.263 ЦПК України при застосуванні норм права суд ураховує висновок Верховного Суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 495/11830/18, за яким у разі подання заяви про відвід судді з порушенням процесуальних строків вона має бути залишена без розгляду.

Представником відповідача 22 травня 2024 року подано клопотання про відвід судді з підстав непогодження із процесуальними рішеннями під час розгляду справи після постановлення 02 травня 2024 року протокольної ухвали про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, як цього вимагає положення ст.241 ЦПК України. Таким чином заява про відвід судді подана з пропуском установленого ЦПК України строку, а у заяві про відвід представник відповідача не обґрунтував наявність виняткових випадків для заявлення відводу і дотримання встановленого порядку заявлення відводу у такому випадку.

При розгляді справи у суді у відповідності до заяв по суті спору та письмових пояснень: представник позов підтримав, а відповідач та його представник просили у такому відмовити за невідповідністю вимогам чинного законодавства та необґрунтованістю вимог належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами.

Щодо тверджень представника позивача про відсутність зазначення в ордері адвоката відповідача ідентифікуючих ознак посвідчення адвоката, то суд бере до уваги, що ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законами України, вимоги до якого визначені Положенням про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженим рішенням ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року за № 41 (з подальшими змінами).

Даним Положенням передбачено, що реквізити 12.1, 12.5 (крім номера посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане), 12.6, 12.7, 12.8 генеруються автоматично, всі інші реквізити ордера заповнюються адвокатом самостійно з метою збереження адвокатської таємниці, чим спростовуються доводи представника позивача щодо відсутності у неї можливості на внесення таких відомостей. Водночас сам по собі факт відсутності в ордері даних в частині виключно посвідчення адвоката є формальним та безумовно не зумовлює відсутність повноважень адвоката як представника учасника справи.

Третя особа у судове засідання не з`явився, просить розглядати справу у його відсутності, що у відповідності до ст.223 ЦПК України не перешкоджає такому розгляду.

Вирішуючи спір, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке.

Як унормовано ч.2 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України).

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

За сформованою позицією Верховного Суду у постановах від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 27 січня 2021 року у справі № 607/16163/19, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19 принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк (ст.ст.526, 530 ЦК України).

За приписами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.ст.1047, 1049 ЦК України).

Між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) 01 грудня 2017 року укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність, а позичальник отримав у власність, до моменту підписання цього договору грошові кошти в сумі 1 384 650,00 грн, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 27,15 грн) на день підписання цього договору в еквіваленті складає 51 000,00 доларів США, і зобов`язаний повернути гроші до 31 січня 2018 року без нарахування процентів.

Сторонами у договорі обумовлено, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 31 січня 2018 року включно) позикодавець вправі буде пред`являти цей договір до стягнення в строки і у порядку, що передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому позики, що залишилась несплаченою, та 3 % річних (ст.625 ЦК України) за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Додатковою угодою № 1 до договору позики від 01 грудня 2017 року, укладеною 31 січня 2018 року між цими ж сторонами, збільшено розмір позики до 1 682 100,00 грн, що в еквіваленті складає 60 075,00 доларів США та дати повернення таких коштів до 31 грудня 2018 року.

Між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) 30 травня 2018 року укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність, а позичальник отримав у власність, до моменту підписання цього договору грошові кошти в сумі 1 449 802,80 грн, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 26,10 грн) на день підписання цього договору в еквіваленті складає 55548,00 доларів США, і зобов`язаний повернути гроші до 30 листопада 2018 року без нарахування процентів.

Сторонами у договорі обумовлено, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 30 листопада 2018 року включно) позикодавець вправі буде пред`являти цей договір до стягнення в строки і у порядку, що передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому позики, що залишилась несплаченою, пені в розмірі 4% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов`язання та 3 % річних (ст.625 ЦК України) за весь час прострочення виконання зобов`язання. За цим договором позикодавець та позичальник, керуючись ст.259 ЦК України, домовились збільшити строк позовної давності за цим договором позики до 31 грудня 2025 року.

Між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) 03 січня 2019 року укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність, а позичальник отримав у власність, до моменту підписання цього договору грошові кошти в сумі 774 129,33 грн, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 27,69 грн) на день підписання цього договору в еквіваленті складає 27 957,00 доларів США, і зобов`язаний повернути гроші до 31 грудня 2019 року без нарахування процентів.

Сторонами у договорі обумовлено, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто 31 грудня 2019 року включно) позикодавець вправі буде пред`являти цей договір до стягнення в строки і у порядку, що передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому позики, що залишилась несплаченою, пені в розмірі 4% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов`язання та 3 % річних (ст.625 ЦК України) за весь час прострочення виконання зобов`язання. За цим договором позикодавець та позичальник, керуючись ст.259 ЦК України, домовились збільшити строк позовної давності за цим договором позики до 31 грудня 2025 року.

Відповідно до долучених до матеріалів справи письмових розписок безумовно вбачається, що відповідач (позичальник) отримав 01 грудня 2017 року, 30 травня 2018 року, 03 січня 2019 року у позивача (позикодавець) грошову позику за згаданими договорами в наступних розмірах: 1 384 650,00 грн (еквівалент становить 51 000,00 доларів США); 1 449 802,80 грн (еквівалент становить 55 548,00 доларів США); 774 129,33 грн (еквівалент становить 27 957,00 доларів США) із зобов`язанням повернення цих коштів.

Водночас у підтвердження надання позики у розмірі 1 682 100,00 грн (еквівалент 60 075,00 доларів США) за додатковою угодою від 31 січня 2018 року позивачем не надано аналогічної письмової розписки, а тому відсутні достатні обґрунтовані підстави вважати укладення договору саме на цю суму. Суд відхиляє доводи позивача в цій частині.

У висновках, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, від 18 січня 2021 року у справі № 370/1170/20, за своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей та зобов`язання їх повернути.

Як регламентовано ст.ст.627, 629 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 199/1917/19 зазначив, що у ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, обов`язковість договору. Тобто з моменту укладення договору та виникнення зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним - ст.204 ЦК України.

Презумпція правомірності правочину, викладена Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Підписуючи договори позик, сторони погодилися на укладання договорів саме такого змісту, що фактично нівелює усі доводи стосовно невідповідності умов договорів волевиявленню сторін без достатніх на це доказів. Оригінали договорів позик та розписок до них оглянуто в судовому засіданні, підстав сумніватися в їх достовірності не встановлено, доказів розірвання договорів чи визнання їх недійсними повністю чи частково не надано, а тому у даному випадку діє презумпція правомірності правочинів. За наведених обставин суду позивачем надано переконливі докази як факту укладення договорів позик, так і виконання взятих на себе зобов`язань щодо надання кредитних коштів.

У ст.545 ЦК України закріплено положення, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок ст.1049 ЦК України.

Сторони у договорах позик визначили, що факт остаточного розрахунку позичальника з позикодавцем за цими договорами буде підтверджуватися розпискою позикодавця, за винятком випадку, викладеного у п.4 цих договорів (відмова позикодавця від отримання повернутих грошей).

Суд, беручи до уваги настання дати повернення сум позик та відсутність жодних доказів повернення позик, констатує порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення суми позики, чого останнім не спростовано.

За проведеним розрахунком позивача заборгованість позивача становить:

за договором позики від 01 грудня 2017 року станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 2 239 759,69 грн, що по курсу НБУ (28,99 грн за 1 долар США) еквівалентно 77 259,73 доларів США:

-1 682 100,00 грн суми боргу

-398 666,68 грн інфляційних витрат

-158 993,01 грн 3% річних;

за договором позики від 30 травня 2018 року станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 70 379 064,28 грн, що по курсу НБУ (28,99 грн за 1 долар США) еквівалентно 2 427 701,42 доларів США:

-1 449 802,80 грн суми боргу

-357 958,31 грн інфляційних витрат

-140 611,01 грн 3% річних

-68 430 692,16 грн пені (4% в день);

за договором позики від 03 січня 2019 року станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 25 246 875,27 грн, що по курсу НБУ (28,99 грн за 1 долар США) еквівалентно 870 882,21 доларів США:

-774 129,33 грн суми боргу

-146 166,53 грн інфляційних витрат

-49 883,62 грн 3% річних

-24 276 695,79 грн пені (4% в день).

Досліджуючи наданий суду розрахунок, суд установив наступне.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст.ст.524, 533 ЦК України).

Тлумачення ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити "валютне застереження" у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі. За загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в ч.2 ст.533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Саме таку правову позицію сформульовано у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 361/4822/18, від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19, від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

У цій справі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, а тому втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. З цих підстав суд відкидає вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат як очевидно необґрунтовані та відхиляє такі, погоджуючись твердженнями сторони відповідача.

За вимогами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ст.625 ЦК України.

У силу приписів ст.ст.546, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п.15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

У відповідності до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19»з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, який надалі неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку та відмінений 30 червня 2023 року (постанова Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року).

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено.

Надалі дію воєнного стану неодноразово було продовжено, зокрема востаннє Указом Президента України № 451/2023 від 26 липня 2023 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 3275-IX від 27 липня 2023 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Беручи до уваги наведене, на період карантину позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь позикодавця неустойки, пені, а в умовах воєнного стану позичальник (боржник) не несе відповідальності за невиконання грошового зобов`язання за ст.625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Вимоги в цій частині не ґрунтуються на імперативних вимогах чинного законодавства та відкидаються судом. Аналогічний висновок сформульований у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі № 709/1320/21, від 13 березня 2024 року у справі № 350/711/22.

За правовою позицією Верховного Суду у постановах від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Беручи до уваги наведене вище у своїй сукупності, дійсний фактичний розмір заборгованості перед позивачем становить 33 210 798,24 грн:

за договором позики від 01 грудня 2017 року у розмірі 1 515 527,80 грн:

-1 384 650,00 грн суми боргу

-130 877,88 грн 3% річних;

за договором позики від 30 травня 2018 року у розмірі 28 672 730,11 грн:

-1 449 802,80 грн суми боргу

-140 611,01 грн 3% річних

-27 082 316,30 грн пені (4% в день );

за договором позики від 03 січня 2019 року станом у розмірі 3 022 540,20 грн:

-774 129,33 грн суми боргу

-49 883,62 грн 3% річних

-2 198 527,30 грн пені (4% в день).

За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.

Розмір нарахувань заборгованості відповідачем належними доказами не спростовано, власного контррозрахунку не надано, а тому на користь позивача підлягає до стягнення 33 210 798,24 грн заборгованості за договорами позик.

З`ясовуючи позицію сторони відповідача щодо застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд зважає на висновок Верховного Суду у справі № 914/3203/21 (постанова від 01 лютого 2023 року).

Верховний суду вказав, що зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, є правом, а не обов`язком суду. Дане право реалізується судом з огляду на конкретні обставини справи та з урахуванням наявних у ній доказів, а довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання. Зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення таких санкцій.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій пені, суд відмовляє відповідачу, адже таке жодним чином не доведене та не підтверджене. Голослівне покликання на несправедливе нарахування пені з огляду на добровільне узгодження умов договорів позик, де конкретно визначено розмір пені, не є достатнім правовим підґрунтям для задоволення клопотання.

Досліджуючи вимоги про стягнення заборгованості за договором поруки від 02 травня 2018 року у розмірі 69 281 426,35 грн, суд зважає на таке.

У силу приписів ст.ст.546, 553 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1, 2 ст.553 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 16 травня 2020 року у справі № 910/13109/18).

За договором поруки від 02 травня 2018 року поручитель відповідач поручається перед позикодавцем - позивач за виконання ОСОБА_3 в повному обсязі усіх обов`язків, що виникли з договору позики від 02 травня 2018 року.

З огляду на те, що за своєю суттю порука виступає способом забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики та додатковим заходом майнового характеру, а тому ненадання суду самого договору позики від 02 травня 2018 року для дослідження його змісту, унеможливлює стягнення боргу за такими договорами. Стороною позивача не надано достатніх та вагомих доказів у підтвердження вимог за договором поруки, вимог в цій частині є недоведеними.

Неприйнятними є твердження відповідача про сплив позовної давності при зверненні до суду, адже за укладеними договорами позик позикодавець та позичальник, керуючись ст.259 ЦК України, домовились збільшити строк позовної давності за цими договорами позик до 31 грудня 2025 року. Стаття 259 ЦК України визначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Суд розглянув справу в межах доводів та поданих доказів. Усупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України сторонами частково доведені вимоги та заперечення, у даному випадку суд частково погоджується із доводами сторін, їх твердження у відповідній частині зводяться до власного помилкового тлумачення чинного законодавства та бачення обставин справи, а додатково аргументи відповідача розцінюються як намагання уникнути цивільної відповідальності. Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. В іншій частині позову слід відмовити за безпідставністю.

У матеріалах справи відсутні відомості та докази, які б доводили протилежне та беззастережно спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України).

У справі судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору. Інші доводи не є визначальними та вагомими, які б могли вплинути на правильність рішення у справі (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22).

Однією із засад (принципів) цивільного судочинства з відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на наведене у порядкуст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог та з урахуванням зменшення позовних вимог.

У відповідності до положень ч.7 ст.158 ЦПК України у зв`язку із ухваленням рішення про задоволення позову вжитті заходи забезпечення позову ухвалою від 08 серпня 2023 року, за відсутності вмотивованого клопотання учасника справи про скасування таких, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст.141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Задоволити позов частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договорами позик від 01 грудня 2017 року, 30 травня 2018 року, 03 січня 2019 року, що станом на 01 січня 2023 року становить 33 210 798,24 грн, що в еквіваленті до долару США за офіційним курсом НБУ станом на 01 січня 2023 року (36,57 грн) становить 908 143,24 доларів США.

У решті вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2032,11 грн судового збору.

Роз`яснити, що заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст.354 ЦПК України).

Рішення набирає законної сили в порядкуст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання не встановлено, останнє відоме зареєстроване місце проживання за відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області: м.Львів, вул.Репіна, 8/11 (зі слів зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 );

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення виготовлено 31 травня 2024 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО