Житомирський апеляційний суд
Справа №295/414/18 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л.М.
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Бузган А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/414/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна сумісною власністю подружжя та поділ майна та за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна сумісною власністю подружжя та поділ майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М.

встановив:

У січні 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12.05.2022 року та заяви про відмову від позовних вимог від 01.12.2023 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за позивачем право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти, що обліковувалися станом на 20.01.2015 року на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» в розмірі 4 314 євро та 13 035,00 доларів США, у ПАТ «Міський комерційний банк» в розмірі 45 627,70 грн., у АТ «Імексбанк» в розмірі 130 657,00 грн., у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в розмірі 2 349,00 доларів США та 3 000,00 грн., у АТ «Ощадбанк» в розмірі 10 342,00 грн., у ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» в розмірі 139 555,00 грн., у АТ «Комерційний банк «Приват Банк» в розмірі 3 197,77 доларів США, у ПАТ «ОТП Банк» в розмірі 2 437 доларів США. Виділити у власність ОСОБА_1 частину грошових коштів, що є спільною сумісною вартістю подружжя у сумі 164 590,85 грн., 10 509,38 доларів США та 2 157,00 євро, стягнувши їх з ОСОБА_2 .

На обґрунтування позовних вимог вказувала, що із 07 січня 2000 року по 20 січня 2015 року вона із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу, а саме 26 лютого 2001 року позивач разом із чоловіком прийняли рішення про придбання для спільного проживання сім`ї недобудованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, зважаючи на те, що ОСОБА_2 був прописаний в квартирі, що знаходиться в м. Краматорськ, Донецької області і дана квартира знаходилася в будинку, який мав бути знесений з подальшим відселенням жильців і не бажав набувати на себе право власності на інше нерухоме майно, щоб не втратити свого статусу на отримання квартири, то було прийнято рішення придбати вказаний будинок на ім?я його батька - ОСОБА_3 . При цьому, придбаваючи недобудований будинок, який мав лише 45% готовності, позивач та відповідач - ОСОБА_2 погодилися власними силами та зусиллями і за рахунок спільних сумісних коштів здійснювати його добудову, що і почали роботи із березня 2001 року.

Протягом 2001-2003 року подружжям було встановлено вікна в будинок, проведено воду до будинку та влаштовано каналізацію, також було отримано ряд дозвільних документів, в тому числі на підключення газу та світла. Оскільки надалі в будинок необхідно було вкладати значні грошові кошти, то ними було прийнято рішення переоформити вказаний будинок і земельну ділянку під ним на чоловіка позивача - ОСОБА_2 . Так, 27.12.2003 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_2 на підставі договору дарування №4889 від 27 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою.

Вказувала, що за час проживання у даному будинковолодінні за рахунок спільних грошових коштів та трудових затрат ними спільно було зроблено добудови, поточний та капітальний ремонт будинку, внаслідок чого вказане майно істотно збільшилося у своїй вартості, а тому має бути визнане судом об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а частка позивача у вказаному майні має становити 1/3.

Також за час перебування у шлюбі ОСОБА_2 уклав з рядом банків договори банківського вкладу та договори на відкриття розрахункових рахунків, за умовами яких розмістив на депозитному рахунку спільні кошти подружжя та використовував їх для надходження коштів і проведення розрахунків.

Станом на дату розірвання шлюбу, а саме: 20.01.2015 року у ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» на ім`я відповідача ОСОБА_2 було відкрито валютні депозитні рахунки, на яких обліковувалися кошти у сумі 4 314,00 євро та 13 035,00 доларів США., у АТ «Ощадбанк» - 10 342,00 грн., у ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» - 139 555,00 грн., у АТ «Комерційний банк «Приват Банк» - 3 197,77 доларів США, у ПАТ ОТП Банк - 2 437 доларів США, у АТ «Імексбанк» - 130 657,00 грн.

23.05.2015 року від ПАТ «Міський комерційний банк» ОСОБА_2 було отримано 45 627,70 грн., як залишок коштів, що обліковувалися на рахунку станом на день прийняття рішення про ліквідацію банку.

08.01.2015 року відповідачем ОСОБА_2 із АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір заявку №300937/2047/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на один місяць в іноземній валюті строком з 08.01.2015 року по 08.02.2015 року на суму 2 000,00 доларів США. 08.01.2015 року на рахунок ОСОБА_2 у вказаному банку було винесено 2 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 15144991 від 08.01.2015 року, після 08.02.2015 вказані кошти були зняті відповідачем року та використані в особистих цілях. Крім того, 25.12.2014 року між ОСОБА_2 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір № 300937/82160/370-14 на банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» та 25.12.2014 року на вказаний депозитний рахунок було винесено кошти розмірі 3 000,00 грн.

Все вищевказане свідчить про те, що станом на момент розірвання шлюбу на депозитних рахунках, які були відкритті на ім?я ОСОБА_2 знаходилися грошові кошти в розмірі - 329 181,70 грн., 21 018,77 доларів США, 4 314 євро, які були внесені на депозитні рахунки в період перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі. Зазначені грошові в подальшому були зняті ОСОБА_2 та використані в особистих цілях.

У лютому 2019 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову від 29.06.2021 року просив визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в розмірі 394 800,00 грн. та 11 911,01 доларів США, що знаходилися на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 в АТ «Дельта Банк», АТ «Банк Форвард», АТ КБ «Приватбанк», АТ «Банк «Фінанси та кредит». В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 197 400,00 грн. та 5 955,55 доларів США.

На обґрунтування позову вказував, що на банківських рахунках вищевказані суми коштів були розміщені ОСОБА_1 в період шлюбу, тому такі кошти є спільно сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна сумісною власністю подружжя та поділ майна по справі №295/414/18 та позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спальною сумісною власністю подружжя та поділ майна по справі №278/458/19 - об`єднано в одне провадження, присвоєно справі номер № 295/414/18.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 січня 2023 року позови задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кошти, які зберігались на розрахункових рахунках останніх станом на 20.01.2015 р., а саме кошти на розрахункових рахунках ОСОБА_1 в розмірі 162 000,00 грн. та 11929,06 дол. США та кошти на розрахункових рахунках ОСОБА_2 в розмірі 5 460,51 дол. США та 284 762,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 234,28 дол. США та із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61 381,35 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на 1/3 житлового будинку та щодо грошових коштів, розміщених на рахунках у АТ «Фінанси та Кредит», ПАТ «Приват Банк», ПАТ «Імексбанк» та ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував всіх обставин справи та наданих на їх підтвердження доказів та дійшов помилкового висновку про відмову у визнанні житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя. Починаючи із лютого 2001 року по 2003 рік спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат її та ОСОБА_2 . Так, на момент придбання недобудованого будинку в ньому було відсутнє світло, газ, вода. У 2003 році за спільні кошти було розроблено робочий проект газопостачання будинку та проведено газ. Доказами проведення будівельних робіт саме за період 2002-2004 роки є копії платіжних документів на підтвердження факту придбання будівельних матеріалів та обладнання будинку. Із фотокарток та матеріалів технічної інвентаризації вбачається, що на момент придбання недобудови стіни, перегородки та міжетажні перекриття мали ступінь готовності 30% та не були поштукатурені, вікна були дерев`яні і вставлені лише 50%, двері відсутні. Також з матеріалів інвентарної справи вбачається, що будинок було добудовано лише у квітні 2002 року та введено в експлуатацію. Згідно висновку експерта станом на 2020 рік площа будинку за рахунок добудови збільшилася на 75,3 кв.м., та з урахуванням поліпшень ринкова вартість будинку становила 2 191 200,00 грн. Додатковим підтвердженням того, що фактично будинок купувався, а в подальшому добудовувався за рахунок спільної праці позивача та відповідача і за спільні кошти подружжя, є той факт, що після добудови будинку, ОСОБА_3 в грудні 2003 року добудований житловий будинок разом із земельною ділянкою площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1 подарував ОСОБА_2 .

Оскільки, позивач своєю працею та коштами приймала участь у добудові вказаного житлового будинку після 2001 року, то вважає, що має право на частину зроблених істотних поліпшень будинку, тобто від 55% вартості будинку, що від загальної вартості будинку складає 30%, тобто 1/3 частина.

Судом помилкового не враховано, що станом на 20.01.2015 року на депозитних рахунках ОСОБА_2 в ПАТ «Фінанси та Кредит» обліковувалися грошові кошти в розмір мінімум 2 329 доларів США, а також на інших рахунках ОСОБА_2 у цій фінансовій установі обліковувалися грошові кошти у гривні в розмірі 30 000,00 грн. Проте, позивач немала змоги довести вказану суму, оскільки ПАТ «Фінанси та Кредит» з дивних підстав на вимоги суду надало лише документи по рахунках ОСОБА_1 , а щодо рахунків ОСОБА_2 відповіді не надало.

Вказує, що нею було заявлено позовну вимогу визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти, що обліковувалися на депозитних рахунках в ПАТ «Приват Банк» в розмірі 3 137 доларів США, проте, судом було задоволену вказану позовну вимогу частково, та стягнуто лише суму в розмірі 1 028,51 дол. США. При цьому було зазначено, що решта коштів в сумі 2 196,26 доларів США не підтверджена відповідними доказами. З наданих АТ «Приват Банк» виписок вбачається, що вказана сума має місце, проте вказана сума визначена не в доларах, а в гривні. Отже, вважає, що оскільки вказана нею сума була заявлена проте, помилково було визначено іншу валюту, то суд мав врахувати вказану обставину та задовольнити вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя вказаних грошових коштів, проте змінити валюту з доларів на гривню.

Додає, що також було заявлено вимогу визнати спільною сумісною власністю подружжя 130 657,00 грн., які обліковувалися на депозитних рахунках в АТ «Імексбанк», проте судом було задоволено лише в частині коштів на суму 115 635,00 грн. При цьому із матеріалів справи вбачається, що 08.05.2015 року ОСОБА_2 було виплачена 1 872,60 грн. через ФГВФЛ, які були внесені на рахунок 09.01.2015 року, тобто вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Також було відмовлено у задоволені позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю грошових коштів, що обліковувалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 в ПАТ «ОТП Банк» в сумі 2 437 доларів США, оскільки виписка надана банком не підтверджує вказаних обставин. Проте, позивач не погоджуюсь із вказаними доводами, оскільки із виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 , наданої ПАТ «ОТП Банк» за період з 01.01.2011 року по 20.01.2015 року вбачається, що остання операція по вказаному рахунку відбулася 04.11.2014 року у вигляді збільшення ощадного вкладу сумою 229 євро, що еквівалентно 2 965,72 грн. В подальшому в графі, усього оборотів за період зазначено суму 2 437 євро, що еквівалентно 31 669,42 грн., при цьому вказана виписка не містить жодних відомостей про те, що станом на 20.01.2015 вказані грошові кошти було знято, навпаки вона передбачає лише те, що з 24.09.2014 на вказаний рахунок вносилися грошові кошти. Відповідач у свою чергу не надав жодних доказів того, що станом до 20.01.2015 року гроші кошти в суму 2 437,00 доларів США були ним зняті та використанні в інтересах сім`ї.

Окрім того, вказує, що судом було порушено норми процесуального права тому, що суд розглянув справу без належного повідомлення відповідача - ОСОБА_3 , який у судові засідання не з`являвся жодного разу.

Відповідач - ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в цій частині без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що житловий будинок належав йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок. Земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, була набута ним у власність шляхом безоплатної приватизації на підставі рішення Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 15.03.2001 року. Відповідно до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 27.12.2003 року зазначений будинок, як готовий об`єкт нерухомості, та земельну ділянку, на якій він розташований, він подарував своєму сину ОСОБА_2 . Тобто його син хоча і набув нерухоме майно в період шлюбу, проте на підставі договору дарування, а отже таке майно за змістом п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю.

Позивач на підтвердження своїх вимог щодо визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/3 ід.ч. цього будинку посилається на те, що вона разом з його сином ОСОБА_2 в період з лютого 2001 року по 2003 рік включно шляхом власної праці та за спільні кошти проводили добудову вказаного будинку, внаслідок чого таке майно істотно збільшилося у вартості. Проте, жодних доказів, що майно істотно збільшилося у вартості саме завдяки спільних затрат подружжя або її особистих затрат нею не надано. Звертає увагу суду, що в період, коли проводилися будівельні роботи в будинку, він належав йому, а не його сину - ОСОБА_2 . Натомість, за змістом ч. 1 ст. 62 СК України для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя воно повинно було істотно збільшитися у вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя саме в той період, коли цей будинок вже належав ОСОБА_2 , тобто починаючи із 27.12.2003 року (дата набуття ОСОБА_2 права власності на житловий будинок) і до 20.01.2015 року (дата розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ).

Посилання позивача на різну вартість будинку в 2001 році та в 2018 році, як на доказ істотного збільшення вартості майна внаслідок здійснених спільних затрат подружжя та її особистих затрат є неспроможними, оскільки така різниця вартості пов`язана в тому числі і з інфляційними процесами в державі.

Відповідач - ОСОБА_2 також скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Зазначає, що вказаний житловий будинок, як об`єкт незавершеного будівництва, був придбаний його батьком ОСОБА_3 за належні йому особисто грошові кошти та після проведення ним за особисті кошти відповідних будівельних робот був зданий в експлуатацію з проведенням державної реєстрації права власності. Хоча він і набув право власності на нерухоме майно в період шлюбу, проте на підставі договору дарування, а отже, таке майно за змістом п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, є його особистою приватною власністю. Окрім того, звертає увагу суду, що позивач достовірно знала, на чиє ім`я було оформлено житловий будинок.

Позивачем не надано жодних доказів щодо того, що майно як взагалі істотно збільшилося у вартості, так і те, що таке істотне збільшення майна у вартості відбулося саме завдяки спільним затратам подружжя або її особистим затратам. Більше того, в період, коли проводилися будівельні роботи в будинку, він належав не йому, як одному із подружжя, а його батькові ОСОБА_3 . Окрім того, таких доказів не надано і на підтвердження істотного збільшення житлового будинку у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя саме в період із 27.12.2003 року (дата набуття права власності на житловий будинок) і до 20.01.2015 року (дата розірвання шлюбу), а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Вказує, що вимоги позивача щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів в сумі 30 000 грн. у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» взагалі не підтверджені жодними доказами, про що вона сама ж і зазначає в апеляційній скарзі; помилково зазначені вимоги у розмірі саме 2 196,26 доларів США, також не підтверджені відповідними доказами. Позивач зазначає про наявність на банківському рахунку у АТ «Імексбанк», відкритому на ім?я ОСОБА_2 , грошових коштів в сумі 1872,60 грн., які були виплачені 08.05.2015 року, проте внесені на рахунок в період шлюбу 09.01.2015 року, однак із зазначеного документа не слідує, що відповідні грошові кошти дійсно були внесені 09.01.2015 року або в будь-яку іншу дату в період шлюбу. За відсутності доказів дати внесення таких грошових коштів неможливо встановити, що такі грошові кошти були внесені саме в період шлюбу.

Також позивачем не надано жодних доказів наявності грошових коштів на рахунку у ПАТ «ОТП Банк».

Представник позивача - адвокат Сіра А.В. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити вимоги, скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити позов у цій частині в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Тимофєєв А.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечували,просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували із 07.07.2000 року по 20.01.2015 року у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06.01.2015 року (а.с.13, 191, т.1).

26 лютого 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництва, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В. та зареєстрований у реєстрі за №582, відповідно до умов якого ОСОБА_3 придбав незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 . Будинок будівництвом незакінчений, відсоток готовності - 45%. Вартість незакінченого будівництвом житлового будинку становить - 18655,00 грн. (а.с.192, т.1).

Відповідно до державного акту про право власності на землю серії І-ЖТ №051642, виданого 04.05.2001 року Іванівською сільською радою Житомирського району Житомирської області на підставі рішення виконкому Іванівської сільської ради від 15.03.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №237, земельна ділянка площею 1000 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 .

03.04.2002 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок в цілому, за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Іванівської сільської ради від 18.06.1992 року (а.с.193, т.1).

Відповідно до акту Державної комісії Житомирської РДА від 29.03.2002 року, який виданий забудовнику - ОСОБА_3 , вказано, що індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 готовий до введення в експлуатацію та цей акт є підставою для оформлення права власності на збудований об`єкт (а.с.14,197, т.1).

Зі змісту свідоцтва про право власності від 03.04.2002 року вбачається, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності в цілому на житловий будинок в АДРЕСА_1 , що вказує на ту обставину, що будинок на дату реєстрації права власності добудований в повному обсязі (а.с.17, т.1).

27.12.2003 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований) був укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстрований у реєстрі за №4889, відповідно до умов якого дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.14-15, 194, т.1).

22.06.2020 року судовим експертом складено висновок судової оціночно-будівельної та будівельно технічної експертизи, з якого вбачається, що дійсна вартість житлового будинку № АДРЕСА_1 на день проведення експертизи становить 2 191 200,00 грн., вартість досліджуваного об`єкту із ступенем готовності станом на 26.02.2001 року на рівні 45% становить 986 000,00 грн. В зв`язку із тим, що визначити поліпшення, які були здійснені із 26.02.2001 року по 27.11.2003 року та з 27.11.2003 року по 20.01.2015 року не вбачалось за можливе, тому визначити вартість житлового будинку із урахуванням добудов та перебудов та інших робіт по поліпшенню експертом не вбачалось за можливе (а.с.75-109, т.5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на 1/3 житлового будинку суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем ОСОБА_1 докази в підтвердження обставин придбання будівельних матеріалів під час спільного проживання з відповідачем, а саме накладні, рахунки та інше в переважній більшості свідчать про придбання будівельних матеріалів до набуття ОСОБА_2 права власності на будинок, інші надані докази не містять переконливих відомостей, що будівельні матеріали були використані для поліпшення спірного майна та не свідчать про значне поліпшення спірного майна.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що із 26 лютого 2001 року по 27 грудня 2003 року житловий будинок та із 04 травня 2001 року по 27 грудня 2003 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належали на праві власності ОСОБА_3 - батьку відповідача ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу незавершеного будівництва, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В. та зареєстрований у реєстрі за №582 та державного акту про право власності на землю серії І-ЖТ №051642, виданого 04.05.2001 року.

Позивач вказувала, що із березня 2001 року вона із відповідачем - ОСОБА_2 власними силами і за рахунок спільних сумісних коштів почали здійснювати добудову житлового будинку.

Підстави для визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктами спільної сумісної власності за вказаний період відсутні, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС Української РСР), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

У пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04 жовтня 1991 року (із змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст. 17 ЗК і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 ЗУ «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Аналіз наведених роз`яснень дає підстави для висновку про те, що спільна сумісна власність у період добудови спірного будинку (з 2001 року по 2003 рік) згідно законодавства, яке діяло у той час, виникала у таких випадках: майно придбане подружжям за час шлюбу; майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї; майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю.

У досліджуваний період ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, однак спірний будинок жодному із них на праві власності не належав. При цьому позивач ОСОБА_1 , у розумінні приписів ст. 6, 12, 13, 22, 95, 96 КпШС УРСР, не була членом сім`ї батька відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , який був власником недобудованого житлового будинку та земельної ділянки, оскільки за змістом наведених норм закону поняттям «члени сім`ї» охоплювалося коло осіб, які мали кровний зв`язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 430 ЦК УРСР 1963 року громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом п. 2 ч.1 ст. 44 ЦК УРСР такий договір мав укладися у письмовій формі.

Докази існування певної угоди між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо створення спільної власності на житловий будинок матеріали справи не містять.

27 грудня 2003 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований) був укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстрований у реєстрі за №4889, відповідно до умов якого дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_2 .

У справі, що переглядається, позивач - ОСОБА_1 посилалася на те, що вони із відповідачем - ОСОБА_2 за рахунок спільних грошових коштів та трудових затрат зробили добудови, поточний та капітальний ремонт будинку, внаслідок чого вказане майно істотно збільшилося у своїй вартості та може бути визнане спільною сумісною власністю.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Згідно зі статтею 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що призвели до істотного збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин. Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що «істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого з подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу».

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що надані позивачем ОСОБА_1 докази в підтвердження обставин придбання будівельних матеріалів під час спільного проживання з відповідачем, а саме накладні, рахунки та інше в переважній більшості свідчать про придбання будівельних матеріалів до набуття ОСОБА_2 права власності на будинок, надані докази не містять переконливих відомостей, що будівельні матеріали були використані для поліпшення спірного майна, а з показів свідків неможливо чітко встановити в якому розмірі участь ОСОБА_1 призвела до значного поліпшення майна.

Установивши, що внаслідок обставин, якими позивач обґрунтовувала істотне збільшення вартості земельних ділянок, не відбулося розчинення чи нівелювання первісного об`єкта нерухомого майна у порівнянні з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що на спірний житловий будинок та земельну ділянку не поширюється правовий режим спільної сумісної власності.

При цьому позовних вимог про виплату грошової компенсації понесених затрат, пов`язаних зі збільшенням вартості житлового будинку, ОСОБА_1 у межах цього спору не пред`являла.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку та земельної ділянки, визнання права власності на 1/3 житлового будинку.

Однак, суд першої інстанції помилився при визначенні суми коштів, які зберігалися станом на день розірвання шлюбу (20.01.2015 року) на рахунках ОСОБА_2 , відкритих у АТ «ОТП Банк» та АТ «Імексбанк».

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року було витребувано у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та АТ «ОТП Банк» відомості щодо відкриття депозитних та поточних рахунків на ім`я відповідача ОСОБА_2 із зазначенням відомостей про рух коштів на відповідних рахунках за період з 01.01.2014 по 31.12.2015.

Із виписки по особовому рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , який відкритий у АТ «ОТП Банк» вбачається, що станом на 20.01.2015 року на ньому були розміщені грошові кошти у сумі - 2 437 дол. США, які не були враховані судом першої інстанції до суми коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя та підлягали поділу між сторонами по справі (а.с.7-13, т.8).

Також суд не звернув увагу на те, що станом на 20.01.2015 року на рахунку ОСОБА_2 у АТ «Імексбанк» були розміщені кошти у сумі - 1 872,00 грн. (призначення - через ФГВФО), які були зняті із рахунку 08.05.2015 року, тобто вже після розірвання шлюбу, відповідно до виписки по контракту №999-00143769 (а.с.176, т.2).

З урахуванням вищевикладеного, спільною сумісною власністю подружжя є грошові кошти, які зберігались на розрахункових рахунках ОСОБА_2 станом на 20.01.2015 року у сумі: 7 897,51 дол. США (5 460,51 дол. США + 2 437,00 дол. США) та 286 634,70 грн. (284 762,70 грн. + 1 872,00 грн.)

При здійсненні поділу вказаних коштів з урахуванням рівності часток подружжя шляхом зарахування сум потрібно стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 2 015,77 дол. США (11 929,06 дол. США - 7 897,51 дол. США) / 2 = 4 031,55 дол. США / 2) та із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 62 317,35 грн. (162 000,00 грн. + 286 762,70 грн. / 2) = 124 634,70 грн. / 2).

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування помилки позивача при зазначенні валюти грошових коштів, які були розміщені на депозитних рахунках в ПАТ «Приват Банк» в розмірі - 2196,26 доларів США, необхідності зміни валюти з доларів на гривню та задоволення позовних вимог, є безпідставними.

Оскільки відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом під час поділу майна подружжя грошових коштів в розмірі 30 000,00 грн., які обліковувалися на рахунках у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкритих на ім`я ОСОБА_2 , оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини стороною позивача до суду не було надано, а сума коштів в розмірі 2 000 дол. США була врахована районним судом під час вирішення спору. При цьому з відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку від 07.11.2023 року № 083-60-617/23 слідує, що за даними ЄОІС в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» інформація щодо контрагента ОСОБА_2 , а також відкритих рахунків на його ім`я - відсутня.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових коштів, які зберігались на розрахункових рахунках останніх станом на 20.01.2015 року, підлягає зміні шляхом викладення абзаців першого, другого, третього, четвертого резолютивної частини рішення у новій редакції.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 169,00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 січня 2023 року змінити, виклавши абзаци перший, другий, третій, четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кошти, які зберігались на розрахункових рахунках останніх станом на 20.01.2015 року, а саме кошти на розрахункових рахунках ОСОБА_1 в розмірі 162 000,00 грн. та 11 929,06 дол. США та кошти на розрахункових рахунках ОСОБА_2 в розмірі 7 897,51 дол. США та 286 634,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 015,77 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 62 317,35 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 877,23 грн. судового збору».

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 169,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 травня 2024 року.

Головуючий Судді