РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2024 року

м. Рівне

Справа № 570/1302/21

Провадження № 22-ц/4815/324/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:позивач Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2023 року у складі судді Остапчук Л. В., постановлене в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на суму боргу. Свої позовні вимоги обгрунтувало тим, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року по справі № 570/3047/13-ц було стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість по договору про іпотечний кредит № 372/07 від 15.03.2007 року в сумі 31175,15 євро, що на день подання позову до суду становило в еквіваленті 324817,85 грн. Через невиконання рішення суду та умов договору у відповідачки ОСОБА_1 виникла заборгованість, розрахована на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та п.5.2.9 та п.6.5 кредитного договору, за період з 23 травня 2015 року до травня 2020 року. АТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 292 730,36 грн. - 25% річних на суму заборгованості за тілом кредиту; 1106,49 грн - 3% річних на суму заборгованості за відсотками; 127 866,46 грн. інфляційних втрат, а всього 421703,28 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням загальними зборами акціонерів від 12.08.2023 року позивач змінив назву. Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року змінено найменування позивача з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на Акціонерне товариство " СЕНС БАНК ".

Рішенням Рівненського районного суду від 27 грудня 2023 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року по справі № 570/3047/13-ц в межах строку позовної давності за період з квітня 2017 по травень 2020 року в сумі 61 331 гривня 88 копійок та витрати по сплаті судового збору в сумі 919 гривень 99 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» оскаржило його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі вважає помилковим висновок місцевого суду щодо ототожнення положень ч. 2 ст. 625 ЦК та положення кредитного договору в частині нарахування відсотків за неправомірне користування кредитом (пункт 5.2.9 та 6.5 кредитного договору). Пояснює, що згідно пункту 2.2. Кредитного договору №372/07 від 15.03.2007 року укладеного з ОСОБА_1 за користування кредитом встановлюються процентна ставка в розмірі 12 % річних; згідно пункту 3.4. Кредитного договору, у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом в розмірі 25% річних; відповідно до п. 6.3 Кредитного Договору у випадку порушення строку погашення отриманого кредиту Позичальник сплачує проценти в розмірі 25 % річних від простроченої суми в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Доводить, що умовами Кредитного договору (основного зобов`язання) передбачено сплата відсотків окремо за правомірне користування кредитними коштами, та окремо за неправомірне понад встановлені договором строки користування кредитними коштами, а також інфляційні втрати за весь час прострочення в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому в даній цивільній справі йде мова не про стягнення відсотків за користування кредитом, які вже були стягненні рішенням суду, а стягнення відсотків окремо за правомірне користування кредитними коштами, та окремо за неправомірне понад встановлені договором строки користування кредитними коштами, а також інфляційні втрати за весь час прострочення в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, що було погоджено сторонами. Покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №910/1238/17, де чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", при чому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Зазначає, що в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пунктів 5.2.9 та 6.5 Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 22.05.2015 року, яка за період з 23.05.2015 по травень 2020 р. року становить - 421 703,28 грн, та складається з заборгованості 25 % на суму заборгованості за тілом - 292 730,36 грн., заборгованості 3 % на суму заборгованості за відсотками - 1 106,49 грн., інфляційних витрат на суму 127 866,43 грн.. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Рішення Рівненського районного суду від 27 грудня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «СЕНС БАНК» інфляційніх втрат за невиконання грошового зобов`язання в сумі 61 331 гривня 88 копійок сторонами не оскаржується, а тому, в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено: 15 березня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» був укладений договір про іпотечний кредит № 372/07, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 30 000,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на строк до 11 березня 2022 року.

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банком" та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 374/07, а також іпотечний договір № 394/07 від 16.03.2007 року, згідно умов якого в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору останнім було передано в заставу належне йому на праві власності нерухоме майно незавершений будівництвом житловий будинок, процент готовності 65,0%, а також земельна ділянка АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань з повернення коштів за кредитним договором Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з боржника та поручителя неповернутої суми тіла кредиту та передбачених кредитним договором процентів за користування коштами, а також пені за несвоєчасне виконання його умов.

17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги на погашення (стягнення) заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, в тому числі право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Рівненського районного суду від 24 березня 2014 року у справі № 570/3047/14-ц в задоволенні вимоги банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по стягнення заборгованості відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області 22 травня 2015 року рішення Рівненського районного суду від 24 березня 2014 року скасовано, стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість по договору про іпотечний кредит № 372/07 від 15.03.2007 року в сумі 31175,15 євро, що на день подання позову до суду було еквівалентно 324817,85 грн., та стягнуто витрати по сплаті судового збору в сумі 2823 грн..

За виконавчим листом № 570/3047/13-ц, виданим 09.07.2015 року Рівненським районним судом, 22 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього рішення.

21 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом, остання сума заборгованості була стягнути приватним виконавцем та перерахована на рахунок стягувача 21.12.2020 року.

Зазначеними обставинами підтверджено, що грошове зобов`язання за рішенням суду від 22 травня 2015 року про стягнення заборгованості з відповідачки в порядку примусового виконання виконано приватним виконавцем 21 грудня 2020 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Через порушення позичальником ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й апеляційний суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» рішенням від 22 травня 2015 року у справі № 570/3047/14-ц.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) вказано: «наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів».

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні нарахованих позивачем відсотків за невиконання грошового зобов`язання вірно вказав, що позивач, посилаючись, як на підставу звернення до суду з позовом на ст. 625 ЦК України, обґрунтував розрахунок відсотків за порушення грошового зобов`язання не у відповідності до вказаної норми, а у відповідності до п. п. 3.2, 3.3, 3.4., 6.3 умов кредитного договору № 372/07 від 15.03.2007 року.

З метою визначенні відповідності положенням ст. 625 ЦК України розрахунку відсотків за порушення грошового зобов`язання, наданого відповідачем, судом першої інстанції призначалась судово-економічна експертиза.

За клопотанням експерта місцевий суд ухвалою від 26.04.2023 року витребував у АТ «Альфа-Банк» необхідні для проведення експертизи документи. Ухвалу суду позивач не виконав, тому призначена судом судово-економічна експертиза не проводилась.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, надає право кредитору на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, а не на підставі умов кредитного договору.

З огляду на викладене, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення відсотків за невиконання грошового зобов`язання, нарахуваних відповідно до умов кредитного договору.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання в іноземній валютів, апеляційний суд звертає увагу на слідуюче.

За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні.Така позиція викладена у постанові КГС ВС від 8 грудня 2022 року у справі № 921/542/20.

Оскільки, грошове зобов`язання ОСОБА_3 за рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року визначене в іноземній валюті в сумі 31175,15 євро, у позивача відсутнє право на стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Керуючись положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не переглядає справу в не оскаржуваній її частині, а саме у частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 61 331 гривня 88 копійок.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особами, які подали апеляційні скарги, не надано.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2023 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2023 року у складі судді Остапчук Л. В., постановлене в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на суму боргу. Свої позовні вимоги обгрунтувало тим, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року по справі № 570/3047/13-ц було стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість по договору про іпотечний кредит № 372/07 від 15.03.2007 року в сумі 31175,15 євро, що на день подання позову до суду становило в еквіваленті 324817,85 грн. Через невиконання рішення суду та умов договору у відповідачки ОСОБА_1 виникла заборгованість, розрахована на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та п.5.2.9 та п.6.5 кредитного договору, за період з 23 травня 2015 року до травня 2020 року. АТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 292 730,36 грн. - 25% річних на суму заборгованості за тілом кредиту; 1106,49 грн - 3% річних на суму заборгованості за відсотками; 127 866,46 грн. інфляційних втрат, а всього 421703,28 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням загальними зборами акціонерів від 12.08.2023 року позивач змінив назву. Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року змінено найменування позивача з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на Акціонерне товариство " СЕНС БАНК ".

Рішенням Рівненського районного суду від 27 грудня 2023 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року по справі № 570/3047/13-ц в межах строку позовної давності за період з квітня 2017 по травень 2020 року в сумі 61 331 гривня 88 копійок та витрати по сплаті судового збору в сумі 919 гривень 99 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» оскаржило його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі вважає помилковим висновок місцевого суду щодо ототожнення положень ч. 2 ст. 625 ЦК та положення кредитного договору в частині нарахування відсотків за неправомірне користування кредитом (пункт 5.2.9 та 6.5 кредитного договору). Пояснює, що згідно пункту 2.2. Кредитного договору №372/07 від 15.03.2007 року укладеного з ОСОБА_1 за користування кредитом встановлюються процентна ставка в розмірі 12 % річних; згідно пункту 3.4. Кредитного договору, у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом в розмірі 25% річних; відповідно до п. 6.3 Кредитного Договору у випадку порушення строку погашення отриманого кредиту Позичальник сплачує проценти в розмірі 25 % річних від простроченої суми в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Доводить, що умовами Кредитного договору (основного зобов`язання) передбачено сплата відсотків окремо за правомірне користування кредитними коштами, та окремо за неправомірне понад встановлені договором строки користування кредитними коштами, а також інфляційні втрати за весь час прострочення в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому в даній цивільній справі йде мова не про стягнення відсотків за користування кредитом, які вже були стягненні рішенням суду, а стягнення відсотків окремо за правомірне користування кредитними коштами, та окремо за неправомірне понад встановлені договором строки користування кредитними коштами, а також інфляційні втрати за весь час прострочення в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, що було погоджено сторонами. Покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №910/1238/17, де чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", при чому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Зазначає, що в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пунктів 5.2.9 та 6.5 Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 22.05.2015 року, яка за період з 23.05.2015 по травень 2020 р. року становить - 421 703,28 грн, та складається з заборгованості 25 % на суму заборгованості за тілом - 292 730,36 грн., заборгованості 3 % на суму заборгованості за відсотками - 1 106,49 грн., інфляційних витрат на суму 127 866,43 грн.. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Рішення Рівненського районного суду від 27 грудня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «СЕНС БАНК» інфляційніх втрат за невиконання грошового зобов`язання в сумі 61 331 гривня 88 копійок сторонами не оскаржується, а тому, в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено: 15 березня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» був укладений договір про іпотечний кредит № 372/07, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 30 000,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на строк до 11 березня 2022 року.

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банком" та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 374/07, а також іпотечний договір № 394/07 від 16.03.2007 року, згідно умов якого в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору останнім було передано в заставу належне йому на праві власності нерухоме майно незавершений будівництвом житловий будинок, процент готовності 65,0%, а також земельна ділянка АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань з повернення коштів за кредитним договором Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з боржника та поручителя неповернутої суми тіла кредиту та передбачених кредитним договором процентів за користування коштами, а також пені за несвоєчасне виконання його умов.

17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги на погашення (стягнення) заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, в тому числі право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Рівненського районного суду від 24 березня 2014 року у справі № 570/3047/14-ц в задоволенні вимоги банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по стягнення заборгованості відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області 22 травня 2015 року рішення Рівненського районного суду від 24 березня 2014 року скасовано, стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість по договору про іпотечний кредит № 372/07 від 15.03.2007 року в сумі 31175,15 євро, що на день подання позову до суду було еквівалентно 324817,85 грн., та стягнуто витрати по сплаті судового збору в сумі 2823 грн..

За виконавчим листом № 570/3047/13-ц, виданим 09.07.2015 року Рівненським районним судом, 22 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього рішення.

21 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом, остання сума заборгованості була стягнути приватним виконавцем та перерахована на рахунок стягувача 21.12.2020 року.

Зазначеними обставинами підтверджено, що грошове зобов`язання за рішенням суду від 22 травня 2015 року про стягнення заборгованості з відповідачки в порядку примусового виконання виконано приватним виконавцем 21 грудня 2020 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Через порушення позичальником ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й апеляційний суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» рішенням від 22 травня 2015 року у справі № 570/3047/14-ц.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) вказано: «наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів».

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні нарахованих позивачем відсотків за невиконання грошового зобов`язання вірно вказав, що позивач, посилаючись, як на підставу звернення до суду з позовом на ст. 625 ЦК України, обґрунтував розрахунок відсотків за порушення грошового зобов`язання не у відповідності до вказаної норми, а у відповідності до п. п. 3.2, 3.3, 3.4., 6.3 умов кредитного договору № 372/07 від 15.03.2007 року.

З метою визначенні відповідності положенням ст. 625 ЦК України розрахунку відсотків за порушення грошового зобов`язання, наданого відповідачем, судом першої інстанції призначалась судово-економічна експертиза.

За клопотанням експерта місцевий суд ухвалою від 26.04.2023 року витребував у АТ «Альфа-Банк» необхідні для проведення експертизи документи. Ухвалу суду позивач не виконав, тому призначена судом судово-економічна експертиза не проводилась.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, надає право кредитору на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, а не на підставі умов кредитного договору.

З огляду на викладене, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення відсотків за невиконання грошового зобов`язання, нарахуваних відповідно до умов кредитного договору.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання в іноземній валютів, апеляційний суд звертає увагу на слідуюче.

За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні.

Така позиція викладена у постанові КГС ВС від 8 грудня 2022 року у справі № 921/542/20.

Оскільки, грошове зобов`язання ОСОБА_3 за рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року визначене в іноземній валюті в сумі 31175,15 євро, у позивача відсутнє право на стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Керуючись положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не переглядає справу в не оскаржуваній її частині, а саме у частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 61 331 гривня 88 копійок.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особами, які подали апеляційні скарги, не надано.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2023 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.