ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/7/24 Провадження № 2/636/3/24
02 вересня 2024 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання Кисловської О. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Вдовиченко Олексій Іванович до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності.
В обґрунтування позовних вимог позивачки зазначили, що вони мають у власності наступні частки спірної квартири АДРЕСА_1 :
ОСОБА_1 належить 1/4 частина квартири - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області 31.01.2003 року та зареєстрованого у Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області 28.03.2003 року за №4429/75, 1/4 частина квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 10.07.2009 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №1-2986 та 1/6 частина квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 08.11.2013 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №1-2188.
ОСОБА_2 належить 1/4 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області 31.01.2003 року та зареєстрованого у Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області 28.03.2003 року за №4429/75.
Іншим співвласником спірної квартири є ОСОБА_3 , який прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_5 в розмірі 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 .
Таким чином, дана квартира перебуває у співвласності 3-ох осіб.
Позивачки не можуть у повному обсязі користуватися, володіти та розпоряджатися
вказаною квартирою АДРЕСА_1 , ані продати її.
Вказують, що спільне володіння та користування спірною квартирою неможливе з огляду на погані відносини, що склались між позивачами та відповідачем. Останні не спілкуються, родинних зв`язків не підтримують. Відповідач всіляко уникає спілкування з ОСОБА_2 , що є його сестрою.
Позивачі самостійно здійснюють утримання квартири, фактично проживають в ній та користуються, утримують її, сплачують кошти за надані комунальні послуги, інтерес до квартири не втратили та мають і надалі намір володіти і користуватися нею. Відповідач же ніякого інтересу до квартири не виявляє, на утримання своєї частки в квартирі кошти не надає. Відповідач жодного разу не запропонував прийняти участь в оплаті житлово-комунальних послуг, не утримує свою частку майна та тягар утримання своєї частки у цій квартирі переклав на позивачів. У позивачів не передбачається можливості дійти згоди щодо перемовин стосовно передачі своєї частки квартири Відповідачем Позивачам за ринковою ціною або порядку догляду за цією квартирою та здійснювати її ремонт через небажання Відповідача.
До того ж, позивачі зазначають, що відповідно до інформації наданої КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» №2185 від 28.12.2023 року, Бюро не може надати висновок щодо можливості поділу квартири АДРЕСА_1 та повідомляє, що згідно п.152 ПОРЯДКУ проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №488, квартири у житлових будинках квартирного типу можуть бути поділені, якщо їх окремі частини, що утворяться в результаті поділу, будуть складатися з ізольованої сукупності цілих житлових і допоміжних (кухня, санвузол тощо) приміщень, які матимуть сполучення з іншою частиною квартири.
Таким чином спільне володіння і користування квартирою є взагалі неможливим. На підставі викладеного просять позов задовольнити.
04 січня 2024 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача, була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами загального позовного провадження, призначене відкрите судове засідання о 10 год 30 хв 19 лютого 2024 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в установлений строк. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачу подати до суду в установлений законодавством строк заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.
Представник позивачів, адвокат Вдовидченко О.І. надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, та просив задовольнити позов у повному обсязі.
Позивачка ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов не надходило.
Відповідно до положень п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день вручення судової повістки під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. При цьому від ОСОБА_3 до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Ухвалою суду від 05 червня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є власниками спірної квартири АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної власності.
Так, 1976 року батько та матір позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали на сім`ю, яка складалася з 5-ти осіб, а саме: батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_7 , бабуся ОСОБА_8 , брат ОСОБА_9 та вона ОСОБА_10 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_11 ) 4-кімнатну ізольовану квартиру загальною площею 61.3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .
У 2003 році ця квартира була приватизована і співвласниками стали наступні члени сім`ї: ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_12 ), її чоловік ОСОБА_5 , бабуся ОСОБА_8 та донька ОСОБА_2 .
Рішенням Чугуївської міської ради VIII сесії VII скликання від 12.05.2016 №250-VII назву вулиці, на якій розташоване спірне майно змінено з Карла Лібкнехта на Старонікольська.

У вищезазначеній квартирі весь час аж до своєї смерті мешкали бабуся ОСОБА_8 та чоловік позивачки ОСОБА_1 та батько позивачів ОСОБА_5 .

Відповідач зі своєю родиною мешкав завжди окремо.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до Довідки відділу-центру надання адміністративних послуг Чугуївської міської ради Харківської області №К-18/4144ЦА від 13.12.2023 року, у спірній квартирі продовжували мешкати відповідно до свого зареєстрованого місця проживання Позивачі та неповнолітній ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що є сином ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 є власником наступних часток спірної квартири:

-1/4 частина квартири належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області 31.01.2003 року та зареєстрованого у Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області 28.03.2003 року за №4429/75;

-1/4 частина квартири належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 10.07.2009 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №1-2986;

-1/6 частина квартири належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 08.11.2013 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №1-2188.

ОСОБА_2 є власником 1/4 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області 31.01.2003 року та зареєстрованого у Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області 28.03.2003 року за №4429/75.

За життя, чоловіку ОСОБА_1 та батьку ОСОБА_2 належала 1/4 частина спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області 31.01.2003 року та зареєстрованого у Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області 28.03.2003 року за №4429/75.

ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після смерті батька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , як малолітня особа. Так, ч.4 ст.1268 Цивільного кодексу України регламентує, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Тобто, незалежно від того чи подавалась заява про прийняття спадщини від імені малолітньої чи неповнолітньою особою, чи була зареєстрована малолітня або неповнолітня особа разом із спадкодавцем на момент смерті вони приймають спадщину автоматично.

Таким чином, ОСОБА_3 прийняв спадщину в розмірі 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 .

На дату звернення з даною позовною заявою позивачами, відповідач своє право не реалізував, свідоцтво про право власності на 1/12 частини квартири не отримав. Однак, квартира АДРЕСА_1 є його з позивачами частковою власністю з відповідними частками.

Судом з`ясовано, що дійти згоди між позивачами та відповідачем щодо спільного володіння та користування даною квартирою неможливо. Між співвласниками склалися досить неприязні стосунки, останні не спілкуються, родинних зв`язків не підтримують. Жодних коштів Відповідач на утримання квартири не надає, належного йому майна в будинку немає. Відповідач всіляко уникає спілкування з ОСОБА_2 , що є його сестрою. Позивачі самостійно здійснюють утримання квартири, фактично проживають в ній та користуються, утримують її, сплачують кошти за надані комунальні послуги, інтерес до квартири не втратили та мають і надалі володіти і користуватися нею. Відповідач ніякого інтересу до квартири не виявляє.

В позасудовому порядку у позивачів не передбачається можливості дійти згоди щодо перемовин стосовно передачі своєї частки квартири Відповідачем Позивачам за ринковою ціною або порядку догляду за цією квартирою та здійснювати її ремонт через небажання Відповідача.

У зв`язку з цим виникла необхідність вирішення подальшої долі квартири, співвласниками якої є сторони по справі, задля забезпечення її співвласникам можливості роздільного проживання.

Припинення власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки він постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а також є власником 1/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у АДРЕСА_4 , прийнятої ним у спадщину після смерті батька- ОСОБА_5 .

Окрім того, існують і законодавчі обмеження спільного володіння майном, як то, відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до технічного паспорту від 13 березня 2009 року на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 61,30 кв. м., житлова площа 44,50 кв. м.

Як зазначається вище, ОСОБА_3 належить 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 .

1/12 від житлової площі складає лише 3,7 кв.м. (44,50 кв.м. * 1/12 = 3,7 кв.м.). В той час, норма жилої площі на одну особу становить не менш ніж 13,65 кв. м. загальної площі та щонайменше 9 кв. м. житлової площі, а відповідно до технічного паспорту житлової кімнати, яка б відповідала площі в 13,65 та навіть 9 кв.м. немає.

У той же час Позивачам належить на праві власності 40,7 кв.м. від житлової площі

квартири. Таким чином, частка Відповідача є незначною відносно частки Позивачів, та в цілому відносно всього обсягу майна.

Факт неподільності (неможливості виділення в натурі) даного житлового будинку та неможливості виділення в натурі 1/12 частки відповідача підтверджується інформацією наданою КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» №2185 від 28.12.2023 року, в якій дослівно зазначено, що Бюро не може надати висновок щодо можливості поділу квартири АДРЕСА_1 та повідомляє, що згідно п.152 ПОРЯДКУ проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №488, квартири у житлових будинках квартирного типу можуть бути поділені, якщо їх окремі частини, що утворяться в результаті поділу, будуть складатися з ізольованої сукупності цілих житлових і допоміжних (кухня, санвузол тощо) приміщень, які матимуть сполучення з іншою частиною квартири.

Згідно висновку про ринкову вартість майна, відповідно до звіту про оцінку майна, зробленого суб`єктом оціночної діяльності КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 12 грудня 2023 року, ринкова вартість всієї квартири становить 1 068 000, 00 грн. (один мільйон шістсот вісім тисяч грн. 00 коп.).

За встановлених вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У частині першій статті 356ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 365ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року, справа № 209/3085/20, зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71СК України і статті 365ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

02 вересня 2024 року на депозитний рахунок Чугуївського міського суду Харківської області від ОСОБА_2 надійшли кошти в розмірі 89 000 грн. внесення вартості 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 .

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи позивачі та відповідач, які є сторонами у цій справі, перебувають у неприязних стосунках.

Частка Відповідача у квартирі за вищевказаною адресою є незначною і становить 1/12 та не може бути виділена відповідачу у натурі.

Також слід зауважити, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналіз положень статті 365ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Тобто, виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Співвласниками у спірній квартирі АДРЕСА_1 , є сторони у справі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в спірній квартирі жодного дня не проживав і не користувався ним, постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

З боку позивача ОСОБА_2 вчинялися спроби щодо вирішення питання їх спільного володіння майном. Проте відповідач дистанціювався від позивачів.

Поведінка відповідача свідчить, що доля 1/12 частки його майна йому є цілком байдужою. Своїми діями відповідач лише підтверджує, що інтерес до вказаного майна втрачено, зацікавлення щодо спільного нерухомого майна не проявляє.

З огляду на зазначене, припинення права власності на частку в спірній квартирі не те, що істотної, а цілком, будь-якої шкоди інтересам відповідачу та членам його сім`ї не завдасть.

До того ж, як встановлено судом, відповідач є власником 1/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у АДРЕСА_4 , прийнятої ним у спадщину після смерті батька- ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких доказів на спростування вимог сторони позивача суду надано не було, також відповідач не скористався своїм правом подати відзив.

Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, суд задовольняючи позов зазначає, що частка відповідача у спірній квартирі АДРЕСА_1 є незначною, а тому припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди зазначеному співвласнику. Також, суд враховує, що відповідач не подавав заперечень щодо припинення зазначеної частки та можливості задоволення позову позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 7678, 83, 206, 258268, 273, 352355 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП невідомий) на 1/12 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Грошову суму у розмірі 89 000 (вісімдесят дев`ять тисяч) грн. згідно квитанції № СО37-1Т9Р-126Е-02ЕТ від 02 вересня 2024 року, яка перерахована ОСОБА_2 на депозитний рахунок Чугуївського міського суду Харківської області після набрання законної сили даним судовим рішенням видати ОСОБА_3 , як компенсацію вартості 1/12 частини зазначеної квартири АДРЕСА_1 .

Визнати право власності на 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ).

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ю. М. Гніздилов