ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/27719/23

Провадження № 22-ц/4820/926/24

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Дияк Я.А.

за участю представника заявника адвоката Романішина О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/27719/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Романішиним Олегом Олександровичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2024 року (суддя Палінчак О.М., присяжні Савіцька Н.А., Баран Н.Л., повне судове рішення складено 19 лютого 2024 року) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою та вказувала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_4 та 04.10.2004 син Владислав. Заявниця посилається на те, що після окупації м. Токмак Запорізької області військами російської федерації ІНФОРМАЦІЯ_3 , її чоловік залишився на окупованій території та з 26.03.2022 на зв`язок не виходить. З того часу про долю чоловіка їй нічого не відомо, його пошуки результатів не дали; жодних офіційних даних про його місце перебування чи зв`язку з ним з того часу не було. Хмельницьке РУП ГУНП В Хмельницькій області 12.04.2022 за №6820 зареєструвало заяву про зникнення ОСОБА_2 та 13.04.2022 були внесені відповідні відомості до ЄРДР за частиною 1 статті 438 ККУ.

Заявниця зазначає, що визнання чоловіка безвісно відсутнім їй необхідно для визначення правового режиму сумісного майна та встановити опіку над майном останнього.

Тому ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2024 року в задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романішин О.О., оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, заявниця зазначає, що суд першої інстанції, виснуючи про встановлення фактичного знаходження ОСОБА_2 , як цивільної особи в полоні під владою країни-агресора, і вжиття державою всіх необхідних заходів з обміну та повернення на територію України, мав би надати чіткі відповіді на питання: точне місце знаходження чоловіка заявниці (країну, місто, вулицю, номер будинку); будь-який письмовий документ, що підтверджує, що чоловік заявниці живий; правову оцінку відповіді уповноваженої з прав людини російської федерації, що чоловік заявниці не перебуває у полоні, не утримується російською федерацією; об`єктивні докази того, що Червоний Хрест отримав відомості про перебування в полоні чоловіка заявниці (з усної розмови з Червоним хрестом, стало відомо, що таку інформацію вони отримали від самої заявниці, особисто чоловіка заявниці ніхто не бачив, списків, де б він значився полоненим, червоний хрест від російської федерації не отримував).

ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тому, що останні відомості про перебування ОСОБА_2 в полоні, отримані понад рік тому.

Заявниця зауважує, що, враховуючи відсутність відомостей протягом року за місцем останнього відомого місця проживання ОСОБА_2 , можна дійти висновку про обґрунтованість її вимог та наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім, оскільки факт зникнення останнього підтверджується доказами, що не викликають сумнівів у своїй допустимості та достовірності, які суд має прийняти до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не спростовуються.

Також, ОСОБА_1 посилається на постанови Верховного Суду у справах №225/882/17 від 22.11.2018, №317/3139/15 від 28.02.2018; №225/1297/17 від 07.05.2018.

І, на думку заявниці, в зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; не надання оцінки аргументів та доводів заявниці та представника, які мають значення для справи; не застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскаржуване рішення не може вважатись законним.

А тому, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романішин О.О., просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Представник заявниці ОСОБА_1 адвокат Романішин О.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.08.2002, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 (а.с.11).

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 ), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 ), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 ) (а.с.12-14).

12.04.2022 СВ УСБУ в Запорізькій області зареєстровано заяву про зникнення ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з ЄРДР (а.с.8).

З Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 12.09.2023 вбачається, що відомості про зникнення ОСОБА_2 на території бойових дій (під час воєнних дій) внесено за заявою ОСОБА_8 ; кримінальне провадження №0000736 від 13.04.2022 (а.с.23).

Згідно листа ДП «Український національний центр розбудови миру» №1554-23 від 09.02.2023 перебування ОСОБА_2 внесені до реєстру Національного інформаційного бюро; перебування ОСОБА_2 в полоні підтверджено державою-агресором через Центральне Агентство з Розшуку Міжнародного комітету Червоного Хреста (а.с.19-20).

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою».

Частиною 1 статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини 2 статті 293 ЦПК України).

Статтею 306 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експерта; показаннями свідків.

З урахуванням наведених норм матеріального права та оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки підставою для задоволення вимог про визнання особи безвісно відсутньою відповідно до статті 43 ЦК України є сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відомості про перебування ОСОБА_2 в полоні отримані від ДП «Український національний центр розбудови миру» 09.02.2023, тоді як з заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, ОСОБА_1 звернулася до суду 17 жовтня 2023 року, тобто річний строк з дня одержання останніх відомостей про місце перебування ОСОБА_2 не сплив, що позбавляє суд можливості на підставі статті 43 ЦК України визнати останнього безвісно відсутнім.

І вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного судового рішення та про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім через надання заявницею належних та допустимих доказів про відсутність відомостей протягом року за місцем останнього відомого місця проживання ОСОБА_2 .

Аргументи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не надання оцінки аргументам та доводам заявниці та її представника, не застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи є голослівними.

Судом першої інстанції встановлені обставини справи, наданим заявницею та її представником доказам у відповідності до вимог процесуального законодавства дана оцінка. І зазначені доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, а переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Також, міськрайонним судом вірно застосовані норми матеріального (статті 43, 44 ЦК України) і процесуального (статті 81, 89, 293, 305, 306 ЦПК України) права, що регулюють спірні правовідносини.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Романішиним Олегом Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2024 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай