Миколаївський районний суд Миколаївської області

Справа № 945/390/24
Провадження № 2/945/658/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2024року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря Кінек Г.О., розглянувши в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 вересня 1992 року виконавчим комітетом Ольшанської селищної ради народних депутатів Миколаївського району Миколаївської області, сім`ї позивача було видано ордер па право зайняти житлове приміщення,а саме: позивачці, її чоловіку ОСОБА_2 , їх сину ОСОБА_3 та її свекрові ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт засвідчено свідоцтвом про право власності на житло від 22.04.96р., яке видано начальником служби приватизації. З моменту приватизації вищезазначеної квартири, позивач та її сім`я проживали та вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_2 . Після смерті якого позивач отримала 1/4 частку спірної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивачки, ОСОБА_3 . Після його смерті позивач отримала 1/4 частку спірної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати чоловіка, свекруха позивачки- ОСОБА_4 , яка проживала разом з іншими членами родини позивача у спірній квартирі. Після смерті ОСОБА_4 , відкрилась спадщина яка складається з 1/4 частки спірної квартири. Однак у зв`язку з тим, що реєстрація місця проживання спадкодавця не співпадає з місцем знаходження спірної квартири та пропущення строку вступу у спадщину позивач не має можливості переоформити її частину на себе, інших спадкоємців в неї не має. Починаючи з моменту вселення позивач є зареєстрованою у вказаній квартирі. На сьогодні продовжуює проживати у спірній квартирі. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить ремонт, сплачує комунальні послуги, тощо.На її думку у порядку спадкування за законом, їй у спадок повинно бути передано частина квартири АДРЕСА_2 , що була у власності матері її чоловіка (свекрухи) ОСОБА_4 . На даний момент право приватної власност на вказану квартиру в неї зареєстровано на 3/4 тобто 1/4 частина квартири знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном. Враховуючи вищезазначені обставини, вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном в неї виникло право власності на вказану частку квартири як об`єкт нерухомого майна за набувальною давності у порядку ст..344 ЦК України. Також зазначає, що з початку вселення з 1992року вона проживає у квартирі, що належала на праві власності її сім`ї, та безперервно, відкрито і добросовісно користується житлом більше ніж 10 років, на момент смерті свекрухи проживала разом із нею та допомагала у всьому, також після смерті останньої займалась підготовкою до похорон.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено головуючому судді Войнарівському М.М.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23.04.2024року відкрито провадження у даній справі та постановлено дану справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26.06.2024року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася,при цьому подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області у судове засідання не з`явився. При цьому подав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - на відповідача.

Позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб,який сам обрав,а тому суд повинен захистини таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб,навіть якщо він є менш ефективним. Суд не вправі вказувати позивачу,який спосіб захисту йому обрати.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час,протягом якого цим майном володіла особа,чиїм спадкоємцем вона є.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного суду України від 22.02.2021 року у справа № 607/21758/19.

Стосовно пред`явлення позову про визнання права власності за набувальною давністю - Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.04.2020 року у справі № 552/1354/18 містить висновок, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. Крім того, зазначена постанова також визначає можливість набуття права власності за набувальною давністю виключно за умов добросовісності, відкритості та безперервності володіння.

В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. При вирішенні спорів, пов`язаних із визнанням права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові № 472/713/22 від 02.05.2024 року за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном.(Постанова Верховного Суду № 404/4939/22 від 04.04.2024 року.)

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18, від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18, від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 294/380/20.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 22.04.1996 року, службою приватизації Миколаївського гідролізного- дріжджового заводу посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 18.04.1996 року №270.

Як вбачається з копії листа КП «ММБТІ» №2-3306 від 22.05.2023року, згідно паперових носіїв інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 право власності на зазначене майно зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.04.1996, виданого службою приватизації Миколаївського гідролізно-дріжджового заводу, зареєстрованого в КП «ММБТІ» 15.05.1996року за номером 32.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки- ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.2023року зареєстрованого в реєстрі за №2-115 спадкоємцем майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його дружина ОСОБА_1 . Спадщина на яку видано це свідоцтво, складається з частки у праві спільної суміснох власності на квартиру АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати чоловіка позивачки - ОСОБА_4 у віці 88 років в м.Миколаїв,що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивачки - ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.2023року зареєстрованого в реєстрі за №2-116 спадкоємцем майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його мати ОСОБА_1 . Спадщина на яку видано це свідоцтво, складається з частки у праві спільної суміснох власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Як зазначає сама позивачка у своєму позові, вона не має можливості прийняти у спадщину частку спірної квартири,оскільки пропущений строк звернення із відповідною заявою та місце реєстрації спадкодавця не співпадає з її фактичним місцем проживання.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана з тією обставиною, що власником частки квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була померла мати її чоловіка ОСОБА_4 , що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю.

Викладене вище дає суду підстави для висновку, що позивач користується зазначеною вище квартирою на підставі певного юридичного титулу, а тому не є добросовісним набувачем частки спірної квартири, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю. Отже, позивач не може вважатися такою, що набула у власність спірне житлове приміщення за набувальною давністю. Лише відкритість і безперервність користування позивачем майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Звертаючись з даним позовом до суду позивач фактично намагається узаконити право власності на нерухоме майно за набувальною давністю всупереч встановленому законом порядку оформлення майна.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові № 438/1673/13 від 12.08.2021 року суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 209/3611/19 (провадження № 61-3899св21).

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивачка в контексті положень статті 344 ЦПК України не є добросовісним набувачем.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18, від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18, від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 294/380/20; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 525/505/16-ц, у постановах Верховного Суду від 09 липня 2019 року у справі № 920/999/16, від 24 лютого 2021 року у справі № 914/8/20, від 26 квітня 2018 року у справі № 823/708/17..

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири за набувальною давністю, оскільки позивачка в контексті положень статті 344 ЦПК України не є добросовісним набувачем, а самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ухвалив :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; паспорт серія НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстрована: АДРЕСА_1 ) до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області(ЄДРПОУ 04375553; с.Ольшанське, вул..К.Ольшанського,1а Микодаївського району Миколаївської області) про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю - відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М.М.Войнарівський