Постанова

Іменем України

15 травня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/7559/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 15 листопада 2023 року

в складі судді Мальцева Д. О.

у цивільній справі №761/37799/21 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач - Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» (далі - АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», Банк) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останньої заборгованість у розмірі 75 341 грн 21 коп.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» запустив новий проект «Monobank», в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю цього проекту є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно, без відділень.

Умови обслуговування рахунків фізичної особи в акціонерному товаристві «УНІВЕРСАЛ БАНК» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms.

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг. На підставі укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, з можливістю його коригування зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 38,4% річних та 76,8% на суму простроченої заборгованості у розмірі 55 000,00 грн. Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг.

Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердила, що ознайомилася та отримала примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови.

Вказував, що позивач АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором, в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач, належним чином покладені на неї обов`язки перед банком не виконала, порушила умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 08.07.2021 утворилась заборгованість в сумі 75 341,21 грн, з яких: 75 341,21 сума загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач подала до суду відзив, в якому зазначила, що рішенням Оболонського районного суду м. Кєва від 09.02.2023 кредитний договір НОМЕР_2 за анкетою-заявою від 24.09.2019 визнано недійсним, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що особливість проекту «monobank» - банківське обслуговування, що здійснюється дистанційно, без відділень. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків в мобільний додаток, а видача платіжної картки після верифікації фізичної особи здійснюється або у точці видачі, або спеціалістом банку, що виїжджає за адресою, зазначеною клієнтом. Активація картки здійснюється за допомогою мобільного додатку через смартфон клієнта, який встановлює код доступу/пін код.

Судом неповно з`ясовано обставини справи та не взято до уваги, що послуги банку надаються дистанційно через мобільний додаток в режимі реального часу, а Умови і правила, які включають тарифи були надані Відповідачу саме через мобільний додаток, та такі правила є загальнодоступними на сайті Банку, та ОСОБА_1 ознайомлена саме з Умовами, які діяли на дату підписання анкети-заяви.

Крім того, зазначив, що лише шляхом попереднього погодження з Умовами і правилами надання банківських послуг можливий вхід у головне меню застосунку Monobankта подальше проведення банківських опрерацій, у тому числі, отримання кредиту, а тому висновок суду про відсутність доказів погодження мід сторонами істотних умов договору є помилковими.

Також судом не враховано положення п. 5.23 п. 5 Розділу 2 умов у відповідності до якого, у разі, якщо на рахунку клієнта не вистачає коштів для внесення щомісячного мінімального платежу, банк має право самостійно збільшити кредитний ліміт на суму заборгованості клієнта за Договором та направити відповідні грошові кошти на здійснення щомісячного мінімального платежу, погашення відсотків та неустойки за прострочені платежі згідно Тарифів.

Також зазначив, що суд першої інстанції помилково посилався на судову практику Верховного Суду, висловлену у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, оскільки даний висновок зроблений щодо інших кредитних угод, з іншими умовами, відносини у яких виникли на підставі договору, укладеного в письмовій формі, в той час як у даних відносинах кредитний договір укладено в електронній формі.

Крім того, зазначив, що суд не врахував долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості, який містить необхідну інформацію та підтверджує розмір заборгованості за кредитом. Також розрахунок заборгованості не спростовано відповідачем, в том у числі наданням контррозрахунку.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 15.11.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електронну адресу представника позивача ОСОБА_2 , який підписав та подав апеляційну скаргу, що підтверджується відомостями про доставку вихідної кореспонденції (а. с. 127-130).

Відповідач також належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги позивача на рішення суду від 15.11.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 133).

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Верховний Суд у постанові у справі №910/745/20 від 22.11.2022 зазначив: "За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами вирішення відповідного спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого вона звернулася до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Такі правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/23369/17.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (такий же правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 сформулювала правовий висновок про те, що звернення з позовом про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги є неналежним та неефективним способом захисту прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. Отже, інтерес позивача (не вважає себе боржником) у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права.

Таким чином, суд має з`ясувати, чи було порушено право позивача, і у чому саме полягає таке порушення та яким чином може бути відновлено у даному спорі, і у залежності від встановлених обставин справи вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2019 року на підставі анкети-заяви ОСОБА_1 , останній відкрито рахунок № НОМЕР_1 (далі - Договір) та встановлено кредитний ліміт у розмірі 55 000,00.

Звертаючись до суду з позовом, АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» зазначив, що внаслідок порушення ОСОБА_1 зобов`язань за Договором в останньої виникла заборгованість і станом на 08.07.2021 загальний залишок заборгованості за наданим кредитомстановить 75 341,21 грн.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору, зокрема в частині умов щодо нарахування відсотків та штрафу, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач надала до суду копію рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09.02.2023, яке набрало законної сили 08.04.2023, яким у встановленому законом порядку визнанонедійсним кредитний договір НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_1 та АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» 24.09.2019 (а. с. 56-58).

Відмовляючи в задоволені позову суд виходив з того що, надані позивачем копія Анкети-заяви про приєднання до Договору про надання банківських послуг від 24.11.2019; витяг з Умов та витяг з Тарифів не доводять факту видачі кредиту, зокрема встановлення кредитного ліміту, у розмірі 55 000,00 грн, як зазначає позивач у позовній заяві, як і не доводять факту, коли виникла заборгованість за кредитом.

Однак судом не враховано, що відповідачем надано докази на підтвердження визнання недійсним кредитного договору на підставі якого позивач звернувся до суду.

Отже у даній справі позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який у судовому порядку визнано недійсним, з підстав не виконання умов цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Така сума визначається з урахуванням сплачених позичальником сум основного зобов`язання, відсотків за користування кредитними коштами, комісійних винагород банку тощо (п. 2.4 Постанови Пленуму ВГСУ від 24.11.2014р. № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів»). При цьому не має значення, з яких причин (підстав) договір визнається недійсним.

Відтак, з урахуванням статей 21 та 1057-1 Цивільного кодексу України позивач як сторона у справі про визнання кредитного договору від 24.11.2019 недійсним не позбавлений права висувати звернутися до суду із заявою про застосування наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Отже, зазначені позивачем обставини в обґрунтування позову не свідчать про порушення його права та/або інтересу, як кредитора за недійним кредитним договором.

Інших конкретних фактів порушення власних майнових прав та інтересів внаслідок укладення спірного договору позивач не навів, як і не довів, що в результаті визнання такого договору недійсним його права, як кредитора, буде захищено та відновлено.

Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону приводить до висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, на його думку, порушеного права.

У постанові від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 148).

Таким чином, в задоволенні позову АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» слід відмовити з тих підстав, що обрано неефективний спосіб захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки в позові слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту, а суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з недоведеності позовних вимог, колегія суддів, з урахування вищенаведеного, дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає у зміні його мотивувальної частини.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва 15 листопада 2023 року - змінити у мотивувальній частині, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська