Справа № 727/1533/23
Провадження № 2/727/1187/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого-судді: Одовічен Я.В.

За участю секретаря: Гелка А.С.

Представника позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання відсутнім права на стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання відсутнім права на стягнення аліментів.

Посилався на те, що у них із відповідачем є одна малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Він, як батько дитини, усвідомлює та визнає свій обов`язок утримувати сина ОСОБА_5 .

Позивач прагне проводити із сином час, забирати його з садочку, ходити із ним на прогулянки, робити необхідні покупки.

Він може підтвердити витрати на утримання дитини у такому розмірі: вересень 2022 року 5527 грн. 64 коп., жовтень 2022 року 3015 грн. 08 коп., листопад 2022 року 1206 грн. 03 коп. та покупки на 4384 гривень, а всього на 5590 грн. 03 коп., грудень 2022 року 1105 грн. 53 коп. та покупки на 460 гривень, а всього на 1565 грн. 53 коп.; січень 2023 року -1206 грн. 04 коп. та покупки на 1505 грн. 00 коп., а всього на 2711 грн. 04 коп., лютий 2023 року 1417 грн. 09 коп. та покупки на 971 грн. 80 коп., а всього на 2388 грн. 89 коп., березень 2023 року 1400 грн. 00 коп. та покупки на 2366 грн. 10 коп., а всього 3766 грн.10 коп., квітень 2023 року покупки на суму 510 гривень.

При цьому, мінімальний гарантований розмір аліментів із 01.12.2022 року для дитини віком до 6 років становить 1136 гривень, а мінімальний рекомендований розмір аліментів 2272 грн. 00 коп.

За 2022 рік він задекларував дохід у розмірі 669343 грн. 92 коп. Проте, ця сума не є чистим доходом, оскільки позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування. Власну справу розпочав у травні 2021 року і вона ще не приносить стабільного доходу, а воєнний стан та масовані ракетні атаки, наслідком яких є планові та аварійні відключення електропостачання, зумовили зупинку його підприємницької діяльності з ремонту автотранспорту з жовтня до лютого 2023 року.

Вказував на те, що середня заробітна плата по Чернівецькій області становить 11326 гривень. За загальним правилом аліменти на дитину визначаються у розмірі 1/4 частки від заробітку платника аліментів. За домовленістю між батьками дитини, той з них хто проживає окремо, може брати участь в її утриманні в грошовій або натуральній формі.

Саме за такою домовленістю, після того як ОСОБА_3 почала проживати окремо від батька дитини, позивач і надає кошти на утримання сина та здійснює всі необхідні покупки для нього до цього часу і буде продовжувати в майбутньому у силу своїх можливостей, з урахуванням встановлених законодавством гарантованих та рекомендованих розмірів.

Тому вважає, що підстави для стягнення аліментів з нього у примусовому порядку відсутні, оскільки добровільно виконує такий обов`язок у розмірі не меншому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, а саме ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку як в грошовій, так і в натуральній формі.

Просив визнати відсутнім у ОСОБА_3 права на стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 .

18.12.2023 року позивачем було подано заяву про зміну підстав та предмету позову.

Зазначив, що до 21.05.2023 року батько приймав участь в утриманні сина добровільно та надавав кошти ОСОБА_3 на утримання дитини, а тому відсутні підстави для стягнення аліментів за цей період.

Після 21.05.2023 року малолітній ОСОБА_5 , поїхавши разом із ним у відпустку, виявив бажання залишитись проживати із ним та з цього часу перебуває на його повному утриманні. Він може документально підтвердити витрати на утримання ОСОБА_5 у червні 2023 року на суму 6117 грн. 37 коп., у липні 2023 року 7833 грн. 36 коп., у серпні 2023 року 5075 грн. 38 коп.

При цьому мати добровільно участі в утриманні сина не приймає, домовленості між ними досягнуто не було.

Оскільки малолітній ОСОБА_4 проживає разом із ним, батько виконує свій обов`язок по утриманню сина, а ОСОБА_3 участі в утриманні дитини не приймає, то вона не має права на стягнення аліментів на утримання дитини.

Відповідачем ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву подано не було.

Ухвалою суду від 17.05.2024 року справу прийнято до провадження судді Одовічен Я.В. та призначено її до судового розгляду.

Ухвалами суду від 26.06.2024 року у задоволенні клопотань представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження у справі було відмовлено.

03.07.2024 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися. Від представника до суду надійшла заява, в якій просив розглянути справу у його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12.10.2022 року шлюб між ними було розірвано (а.с.5-6).

Від шлюбу у сторін є одна малолітня дитина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його батьками є: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 (а.с.7).

Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України.

Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Враховуючи наведене та положення статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний суді у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту не будь-яке право, а лише порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Аналізуючи наведені норми Закону суд зауважує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У якості підстави звернення до суду з позовною вимогою про визнання відсутнім у ОСОБА_3 права на стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 позивач посилався на те, що до травня 2023 року добровільно надав кошти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі, що відповідає вимогам Закону. Після травня 2023 року їх син почав проживати разом із ним, а тому відповідач не має права на стягнення аліментів на утримання дитини.

Розглядаючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.03.2024 року у справі №727/5956/23 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_3 .

Факт проживання малолітнього ОСОБА_5 разом із матір`ю також підтверджується дослідженими судом доказами: витягом з ЄРДР №0001753 від 23.05.2024 року про реєстрацію кримінального провадження за заявою ОСОБА_2 за ч.1 ст.382 КК України, актами державного виконавця від 14.06.2024 року та від 20.06.2024 року, складеними у ході виконання ухвали Чернівецького апеляційного суду від 21.05.2024 року (а.с.14-15, 17, 20 Том 3).

Судовим наказом Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17.06.2024 року у справі №727/5611/24 стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.44 Том 3).

Аналізуючи наведені вище правові норми, суд звертає увагу на те, що аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини.

За змістом ч. 2 ст. 181 СК України право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

При цьому, Сімейний кодекс України у статті 190 передбачає єдину підставу для припинення права на аліменти того з батьків, з яким проживає дитина.

Зокрема, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Окрім того, припинення права на аліменти того з батьків, на чию користь вони стягуються, можливе у разі зміни підстав стягнення аліментів, зокрема, у разі зміни місця проживання дитини, на утримання якої стягуються аліменти.

У даному спорі такої підстави судом встановлено не було.

Докази, надані позивачем, а саме: платіжні інструкції на підтвердження фактів добровільної сплати ним коштів на утримання дитини за період з вересня 2022 року по лютий 2023 року, суд до уваги не приймає, оскільки за вказаний період часу аліменти з ОСОБА_2 не стягувались, а отже його право порушене не було (а.с.54-64 Том 1).

Окрім того, досліджені судом висновки фахівців за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.06.2023 року (а.с.101-120 Том 1) не стосуються предмету доказування у даному спорі, оскільки спір про визначення місця проживання дитини у межах цивільної справи №727/1533/23 не вирішувався.

Суд зауважує, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», «забезпечення найкращих інтересів дитини» передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.

Надавши оцінку спірними правовідносинам, суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту «визнання відсутнім у одного з батьків права на стягнення аліментів на утримання дитини», призведе до звуження прав дитини, зокрема права на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини та не відповідає принципу «забезпечення якнайкращих інтересів дитини».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 18, 150, 181 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 5, 10, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_3 , до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , про визнання відсутнім права на стягнення аліментів відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення буде складено 15.07.2024 року.

Головуючий суддя: _________________ Одовічен Я.В.