Номер провадження: 22-ц/813/194/24
Справа № 522/142/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_3 ), за участю третьої особи без самостійних вимог на боці позивача: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за невиконання зобов`язання, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М. 09 липня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог на боці позивача: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за невиконання зобов`язання, передбаченого актом цивільного законодавства України, а саме ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», у вигляді грошових коштів в сумі боргу, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 46845955,80 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 2205981,41 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 06 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір позики, відповідно до якого відповідач передала суму у розмірі 7560000 грн., що еквівалентно 339000 доларів США по курсу комерційних банків України строком до 20 грудня 2015 року, тобто на 133 дні. Надалі, з метою забезпечення повного виконання ОСОБА_4 зобов`язання за Договором позики, 07 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , діючим від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої Іллічовою Н.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 04 вересня 2014 року, було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Тімченко О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 324. Однак, ОСОБА_4 грошові кошти не повернув, тому відповідачем було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 15 грудня 2012 року реєстровий № 1569, в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 06 серпня 2015 року.

Відповідно до проведеного оціночно-будівельного експертного дослідження від 18 вересня 2018 року, позивачем було здійснено оцінку вартості вищевказаного нерухомого майна на 26 травня 2017 року, а саме на час переходу права власності на предмет іпотеки, яка склала 51972116 грн., якщо зменшити дану суму на суму вищевказаної заборгованості у розмірі 7500000,00 грн., сума різниці між вартістю нерухомого майна та розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя складає 44472116 грн. В результаті вищевказаного, 90% перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя складає, у даному випадку, 40024904,40 грн., що і є заборгованістю ОСОБА_2 перед ОСОБА_6 . При цьому, позивачем на адресу відповідача було направлено дві вимоги про виконання зобов`язань, але вони до теперішнього часу не виконані, заборгованість не погашена.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача судовий збір, сплачений при подачі до суду позовної заяви на загальну суму 10514,40 грн., та при поданні апеляційної скарги у розмірі 14715,00 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні необґрунтовано зазначено, що для правильного та об`єктивного вирішення спору недоцільно брати до уваги висновки експертів, які надані суду сторонами справи. При цьому, судом взагалі не надано оцінку доказу по справі, який надавався позивачем разом із позовною заявою, а саме: висновок №154-2018 від 18 вересня 2018 року оціночно-будівельного дослідження, який є письмовим доказом по справі та підтверджував доводи, викладені у позовній заяві щодо вартості предмета іпотеки.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що згідно положень ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Тобто, дана норма права не ставить у залежність визначення вартості предмета іпотеки на час переходу права власності з пунктами самого договору, а зазначає, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття, а ні на момент укладення договору іпотеки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 06 травня 2023 року. За фактом смерті ОСОБА_2 20 жовтня 2023 року відкрито спадкову справу №38/2023 приватним нотаріусом Писаренко Є.С.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року до участі у справі залучено правонаступника померлої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Сторони про розгляд справи на 05 грудня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_7 , представник ОСОБА_3 , представник ОСОБА_4 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 15 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицькою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1569, стала власником нерухомого майна загальною площею 1062,1 кв.м., житловою площею 521,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір зареєстрований в реєстрі права власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 18 грудня 2012 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31596560 (а.с. 8-18, Т.1).

06 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 7560000 грн., що еквівалентно 339000 доларів США по курсу комерційних банків України, а ОСОБА_2 надала йому у борг, вказану суму грошей строком на 133 календарних днів, з десятого серпня дві тисячі п`ятнадцятого року по двадцяте грудня дві тисячі п`ятнадцятого року.

На підтвердження факту отримання вказаних коштів ОСОБА_4 було складено нотаріальну заяву, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тімченко О.І. 04 вересня 2015 року та зареєстровану в реєстрі за № 424, про те, що ним було отримано від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 7560000 грн., що еквівалентно 339000 доларів США по курсу комерційних банків України, та він зобов`язався повернути вказану суму до 20 грудня 2015 року.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , діючим від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої Іллічовою Н.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 04 вересня 2014 року, реєстровий номер 4962, було укладено Договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Тімченко О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 324 (а.с. 19-25, 102-105, т.1).

Предметом договору іпотеки стало домоволодіння загальною площею 1062,1 кв.м., житловою площею 521,7 кв.м., яке складається з: житлового будинку під літерою А; 1,2 огорожа; I вимощення; що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Крицькою Н.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 15 грудня 2012 року, реєстровий номер 1569, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 18 грудня 2012 року, реєстровий номер об`єкту нерухомого майна: 31596560, номер запису: 44883 в книзі 314-98.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 був зобов`язаний повернути ОСОБА_2 грошові кошти у гривні, у сумі 7560000 грн. у строк до 20 грудня 2015 року, однак, вказані грошові кошти повернуто не було.

У зв`язку із неповерненням заборгованості за договором позики відповідач, з метою позасудового врегулювання, 26 травня 2017 року звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тімченко О.І. з метою реалізації своїх прав, передбачених вищевказаним Договором про іпотеку та ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

26 травня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Тімченко О.І., на підставі договору іпотеки, було звернуто стягнення на предмет іпотеки та зареєстровано право власності за позивачем ОСОБА_2 на домоволодіння загальною площею 1062,1 кв. м., житловою площею 521,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 06 серпня 2015 року, відповідний запис було внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 травня 2017 року, індексний номер: 35448223.

Вартість, за якою було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки, складала 2839616,22 грн.

Колегія суддів зазначає, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа №521/19852/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , у якому позивач просила стягнути з відповідачів в рівних частках на її користь: заборгованість за договором позики в розмірі 4727650,62 грн.; суму інфляційних втрат в розмірі 2026631,43 грн. за період з 21 грудня 2015 року по 02 серпня 2018 року; три відсотки річних в розмірі 527967,86 грн. за період з 21 грудня 2015 року по 02 серпня 2018 року; пеню 5 відсотків від суми заборгованості за останній рік прострочення в розмірі 236382,53 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто, в рівних частках, з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 06 серпня 2015 року у розмірі 4720383,78 грн.; інфляційні втрати за весь час прострочення, а саме у період з 21 грудня 2015 року по 02 листопада 2018 року, у розмірі 2028525,06 грн.; три відсотки річних від простроченої суми у період з 21 грудня 2015 року по 02 листопада 2018 року у розмірі 528043,17 грн.; пеню у розмірі 5 відсотків від суми простроченого зобов`язання за останній рік прострочення, тобто з 02 листопада 2017 року по 02 листопада 2018 року, у розмірі 236657,41 грн., а всього 7513609,42 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги звіт про оцінку майна, виданий 05 серпня 2015 року ТОВ «АКР КОНСАЛТ», згідно якого ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 2839616,22 грн., оскільки матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву відповідачки ОСОБА_1 від 23 жовтня 2018 року про повну відсутність претензій будь-якого майнового та немайнового характеру стосовно процедури, порядку, способу та вартості переходу права власності на вказаний предмет іпотеки на ім`я ОСОБА_9 , що доказів спростування даної заяви відповідачем ОСОБА_1 та її представником суду надано не було.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було задоволено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивач ОСОБА_2 скористалася своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєструвала на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішила питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Постановою Верховного Суду від 12 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат скасовано, у цій частині ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені у розмірі 5 процентів від суми простроченого зобов`язання скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 залишено без змін.

При цьому, суд касаційної інстанції виходив з того, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не було повернуто позику у строк до 20 грудня 2015 року, за заявою ОСОБА_2 26 травня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Тімченко О.І., на підставі договору іпотеки, було звернено стягнення на предмет іпотеки та зареєстровано право власності за позивачем ОСОБА_2 на домоволодіння загальною площею 1062,1 кв.м., житловою площею 521,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 06 серпня 2015 року, відповідний запис було внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 травня 2017 року, індексний номер: 35448223.

Зважаючи на те, що позичальник скористалася своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєструвала на своє ім`я право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для покладення на іпотекодавця ОСОБА_1 обов`язку по стягненню суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що на підставі рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тімченко О.І. індексний номер 35448223 від 30 травня 2017 року, було проведено 26 травня 2017 року державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , на підставі вищезазначеного договору іпотеки (а.с. 26-28, Т.1). Відповідно до ч. 9 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація на вказане нерухоме майно за відповідачем проведена саме 26 травня 2017 року.

Позивачем зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

ОСОБА_1 вважала, що ОСОБА_2 , після набуття права власності на предмет іпотеки, зобов`язана була відшкодувати їй перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Також вказувала, що на момент подачі нею позовної заяви, ОСОБА_2 не повернула їй 90% від вартості предмета іпотеки, що складає грошову суму у розмірі 39296399,40 грн.

При цьому, розмір неповернутої грошової суми позивач обґрунтовувала наступним чином.

29 березня 2019 року судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» Скибінською Т.М. була проведена судова оціночно-будівельна та оціночно-земельна експертиза, за результатами якої був складений висновок експерта № 043/2019 (а.с. 151-171, т.1). Під час проведення дослідження судовим експертом було здійснено оцінку вартості нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 26 травня 2017 року (на момент переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ). Відповідно до висновку експерта, вартість нерухомого майна складала 51162666 грн. Від вказаної вартості оцінки позивач вирахувала суму заборгованості за договором позики в розмірі 7500000 грн., та сума різниці між вартістю нерухомого майна та розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя склала 43662666 грн. В результаті, 90% перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя складає 39296399,40 грн.

На підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач обрахувала суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відтак, повна грошова сума, яку позивач просила стягнути з відповідача, складає 49051937,20 грн.

Таким чином, у даній справі між сторонами виник спір щодо повернення перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя у зв`язку із набуттям ОСОБА_2 у власність предмета іпотеки на підставі позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 36 Закону встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 3.2 Договору іпотеки від 07 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , діючим від імені ОСОБА_1 було передбачено, що Іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за Кредитним договором і за цим договором, яке виникає у Іпотекодержателя у випадку невиконання (часткового невиконання) Позичальником своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем за Кредитним договором, у випадку невиконання (часткового невиконання) Іпотекодавцем своїх зобов`язань за цим договором та в інших випадках, передбачених даним договором.

Як вказано в п. 3.3. Договору іпотеки, звернення стягнення і реалізація Предмета іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання, або в примусовому порядку відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення: - на підставі рішення суду; -на підставі виконавчого напису нотаріуса; -згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

До 26 лютого 2020 року Порядок N 1127 не передбачав подання державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки, проте така вимога передбачалася у ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що має вищу юридичну силу.

Ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ним.

У постановах від 23 січня 2019 року у справі №306/1224/16-ц (провадження №14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц (провадження №14-22цс19) Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, яка впливає на визначення правомірності державної реєстрації переходу права власності на іпотечне майно при позасудовому врегулюванні.

Отже, іпотекодержатель у справі, що переглядається, станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин, не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення вартості такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що оцінка предмета іпотеки відбулась 23 січня 2017 року (при цьому, термін дії звіту становить шість місяців), та у ній визначено, що вартість предмета іпотеки станом на день набуття права власності на нього ОСОБА_2 - 26 травня 2017 року, становила 2832349,38 грн.

Однак, позивач ОСОБА_1 не погодилась із проведеною суб`єктом оціночної діяльності оцінкою предмета іпотеки, вважаючи її заниженою та неспівмірно із дійсною вартістю предмета іпотеки, та оскаржує оцінку майна при розгляді її вимог щодо відшкодування різниці між вартістю майна та розміром забезпечених іпотекою вимог.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що ОСОБА_1 не була замовником Звіту про оцінку майна № MP28-170123-002, виготовленого ТОВ «Інформаційно-консалтингова фірма «Реноме» від 23 січня 2017 року, не здійснювала його підписання та не передавала його приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Тімченко О.І.

Представник позивача Халдай І. надав суду для огляду відповідний звіт № MP28-170123-002, виготовлений ТОВ «Інформаційно-консалтингова фірма «Реноме» від 23 січня 2017 року.

Представник відповідача Христюка В.В. надав суду звіт про оцінку майна № MP28-170123-002, виготовленого ТОВ «Інформаційно-консалтингова фірма «Реноме» від 23 січня 2017 року, оригінал якого міститься в матеріалах справи.

Отже, ОСОБА_1 наполягала про відсутність належних доказів того, що Звіт про оцінку майна № MP28-170123-002, виготовлений ТОВ «Інформаційно-консалтингова фірма «Реноме» від 23 січня 2017 року, на підставі якого, в тому числі, відбулось переоформлення об`єкту нерухомості по АДРЕСА_1 , - дійсно було виготовлено на її замовлення, підписано останньою, та того, що саме ОСОБА_1 надала такий звіт приватному нотаріусу Тімченко О.І.

Щодо наданого позивачем висновку судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, яка була проведена судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» Скибінською Т.М., за результатами якої був складений висновок №043/2019, то колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо неналежності вказаного доказу, з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Відповідно до опублікованих даних в Реєстрі атестованих судових експертів, ОСОБА_10 включена до списку атестованих судових експертів, а отже, повинна в своїй діяльності керуватись, зокрема, Законом України «Про судову експертизу», та виконувати обов`язки, покладені на експерта положеннями вказаного Закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судову експертизу», експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження.

У даному випадку, експерт провела експертизу лише за наданими їй письмовими вихідними даними та технічній документації, яка в свою чергу, не в повній мірі відображає дійсний стан предмета дослідження, у зв`язку з чим експерт не дослідила об`єктивно предмет дослідження, що призвело до того, що вона не надала повну та вірну відповідь на поставлене питання.

Крім того, про невірність обраних методів проведення дослідження свідчить те, що експерт у тексті висновку зазначила (арк. № 3, дослідницька частина), що «Для відповіді на поставлене питання, експерт досліджував надані Замовником документи, вказані у Вхідних даних висновку. В результаті експертного дослідження вищевказаних документів було встановлено …». Таким чином, експерт фактично дослідив документи, а не об`єкт, стосовно якого йому ставилось питання.

В той же час, посилаючись на п. 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2019 року № 563/5), де зазначено: «Коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Про проведення експертизи за такими матеріалами вказується в документі про призначення експертизи (залучення експерта) або письмово повідомляється експерт органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).», експерт вирішив провести дослідження за наданими Замовником вихідними даними.

Однак, у експерта була можливість дослідити безпосередній об`єкт дослідження, та провести повну та об`єктивну експертизу, і доказів протилежного позивачем не надано.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судову експертизу», експерт має право подавати клопотання про надання додаткових матеріалів, якщо експертиза призначена судом або органом досудового розслідування або ознайомлюватися з матеріалами справи, що стосуються предмета судової експертизи. В цьому випадку, експерт мав право та повинен був клопотати перед замовником про надання йому можливості дослідити безпосередньо об`єкт дослідження. Таке твердження узгоджується з положеннями статті 6 цього ж Закону, в якій зазначено: «Якщо судову експертизу необхідно провести на місці події або за місцезнаходженням об`єкта дослідження, особа або орган, які її призначили або на замовлення яких вона проводиться, повинні забезпечити судовому експертові безперешкодний доступ до об`єкта дослідження і належні умови праці.». Отже, у зв`язку з бездіяльністю експерта, в частині незаявлення клопотання про надання йому доступу до об`єкту дослідження, експертиза була проведена не в повному обсязі, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Незважаючи на те, що експерт у висновку зазначила що існують декілька підходів визначення вартості нерухомого майна, експерт використовувала лише один підхід, який, на її думку, був найдоцільнішим в цьому випадку. Ця обставина значним чином негативно вплинула на об`єктивність висновків, до яких дійшов експерт при проведенні експертизи.

Більше того, сам експерт у висновку зазначив, що розрахунок ринкової вартості оцінюваного житлового будинку проведений в наступній послідовності: визначається технічний стан оцінюваного житлового будинку, який впливає на вартість; проводиться розрахунок вартості об`єкта оцінки порівняльним підходом.

При цьому, технічний стан житлового будинку визначається на підставі візуального огляду та відповідно до СОУ ЖКГ 75.11-35077234.0015:2009 «Правила визначення фізичного зносу житлових будинків», затвердженого наказом Міністерства по питанням житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2009 року № 21.

Водночас, експерт провела експертизу за наданими їй копіям документів, що ніяким чином не може бути розцінено як об`єктивне та повне проведення дослідження. Крім того, судовий експерт Скибінська Т.М. визначила, що для проведення дослідження доцільно застосувати лише один підхід для оцінки нерухомості порівняльний. Також в тексті висновку експертом було зазначено, що існують і інші підходи: витратний та дохідний.

Судовим експертом Маркусом Я.І (Свідоцтво Міністерства юстиції України № 1573 від 20 квітня 2012 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України), за замовленням відповідача була проведена оціночно-будівельна експертиза, за результатами якої був складений висновок № 3/12-19 від 28 грудня 2019 року (а.с. 131-182, т. 2). Під час проведення цього дослідження, експертом було застосовано окрім порівняльного підходу оцінки нерухомості, також і дохідний підхід. Висновком експерта, який був наданий стороною відповідача, вартість нерухомого майна яке було предметом застави, станом на 26 травня 2017 року встановлена в розмірі 10216159 грн.

На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2020 року, якою була призначена судова оціночно-будівельна експертиза за матеріалами справи № 522/142/19 та на вирішення якої було поставлене питання: яка ринкова вартість житлового будинку, якій розташований за адресою: АДРЕСА_1 станом на 26 травня 2017 року без врахування вартості земельного компонента, судовим експертом Билєнок І.А. було складено повідомлення про неможливість надання висновку за № 20-940 від 03 червня 2020 року відповідно до якого, було сповіщено про неможливість проведення експертизи у заздалегідь погоджену дату, а саме 02 червня 2020 року о 14 год. 00 хв. через відсутність можливості доступу до об`єкту дослідження.

Однак, колегією суддів не приймаються до уваги вказані висновки судових експертів, наданих сторонами, оскільки такі висновки є відмінними, через те, що експертами було визначено ретроспективну вартість майна. Висновки були зроблені у різні дати, та досліджують лише імовірну вартість об`єкту нерухомості, при цьому, кожен з судових експертів, при здійсненні ретроспективної оцінки вартості майна використав свій, на думку кожного більш доцільніший метод визначення вартості буднику, що суттєво відобразилось на кінцевому результаті.

Також, колегія суддів приймає до уваги, що складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату вже практично неможливо.

Таким чином, для правильного та об`єктивного вирішення справи висновки експертів, які надані суду обома сторонами справи, - не мають правового значення.

Для вирішення питання щодо вартості нерухомого майна для цілей вирішення спору по суті, ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 червня 2022 року заяву представника Гарасимчук Ю.А. про призначення судової оціночно-будівельної експертизи у справі було задоволено. Призначено у справі судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

На вирішення експертів поставлено питання:

- Яка ринкова вартість житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 26 травня 2017 року на підставі наданих документів з врахуванням технічного стану як «відмінне», без врахування вартості земельного фактору?

З Висновку експертів №22-3200 комісійної судової оціночно-будівельної експертизи від 07 лютого 2024 року вбачається, що ринкова вартість житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 26 травня 2017 року на підставі наданих документів з врахуванням технічного стану як «відмінне», без врахування вартості земельного фактору, становила 11163733 грн.

Доводи, викладені у вказаному висновку експертів, сторонами не спростовані.

Відповідно, колегія суддів відхиляє, у якості доказу, Звіт про оцінку майна № MP28-170123-002, виготовлений ТОВ «Інформаційно-консалтингова фірма «Реноме» від 23 січня 2017 року, оскільки у сукупності доказів по справі та на підставі Висновку експертів №22-3200 комісійної судової оціночно-будівельної експертизи від 07 лютого 2024 року встановлено іншу вартість об`єкту нерухомості, яка дорівнює 11163733 грн., про що буде враховано судом.

Як вже вказувалось вище, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто, за даною нормою закону іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Отже, у зв`язку із тим, що сума заборгованості ОСОБА_4 , поручителем якого виступала ОСОБА_1 , яка підлягала поверненню ОСОБА_2 , складала 7560000 грн., а вартість предмета застави, яка б мала забезпечити виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань, складала станом на 26 травня 2017 року 11163733 грн., тобто, дана сума є більшою за суму заборгованості, то колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, в тому числі, письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи з наведеного, сума перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя становить: 11163 = 3603733 грн.

Сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 3243359,70 грн. (3603733 грн. х 90%).

Щодо вимог про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Зокрема, ст.625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 Господарського кодексу України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У даному випадку, оскільки постановою суду апеляційної інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, в сумі 3243359,70 грн., то право на відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних виникне у апелянта з дати набрання законної сили даним судовим рішенням і лише у випадку його невиконання з боку правонаступника ОСОБА_2 .

Відтак, оскільки факт прострочення грошового зобов`язання станом на 05 грудня 2024 року відсутній, то правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, колегія суддів не вбачає.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у даному судовому рішенні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_3 ), за участю третьої особи без самостійних вимог на боці позивача - ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за невиконання зобов`язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка є правонаступником ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму заборгованості за невиконання зобов`язання у розмірі 3243359,70 гривень.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе