Справа № 461/8915/21 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2725/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року в справі за позовом акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року акціонерне товариство (далі АТ) «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 68668 грн. 14 коп.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.12.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z62.00407.004676814, згідно з яким, відповідач отримала кредит в розмірі 32100 грн., зі сплатою 15% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів, у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Зазначає, що банк повністю виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується меморіальними ордерами, однак, відповідач належним чином не виконувала кредитних зобов`язань,

Станом на час звернення до суду з позовом, відповідач не повернула отриманий кредит у встановлений кредитним договором термін та не сплатила інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором, остання сплата коштів відповідачем здійснена 23.10.2019 року, сума заборгованості за кредитним договором станом на 03.08.2021 року становить 68668 грн. 14 коп., що складається з: основного боргу 22742 грн. 77 коп., простроченого боргу 8008 грн. 90 коп., прострочених процентів 9506 грн. 66 коп., строкових процентів 201 грн. 78 коп., нарахованої плати за обслуговування кредиту 918 грн. 06 коп., простроченої плати за обслуговування кредиту 26081 грн. 25 коп., пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно, 1208 грн. 72 коп., що підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 03.08.2021 року.

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, банком 14.04.2020 року на адресу відповідача було направлено вимогу про усунення порушень кредитних зобов`язань. Оскільки, відповідач в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги зобов`язання не виконала, 22.05.2020 року за заявою АТ «Ідея Банк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис за №960 про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, однак, в подальшому, виконавчий напис нотаріуса в судовому порядку було визнано таким, що не підлягає виконанню, відтак, заборгованість відповідача за кредитним договором залишилась непогашеною. Просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року позов АТ «Ідея Банк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 68668 грн. 14 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» 2270 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просила його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вказаного позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач покликається на те, що рішення прийняте з порушенням правил територіальної підсудності справ, оскільки вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ., тому, відповідно до ст.27 ЦПК України, справа не підсудна Галицькому районному суду м. Львова і рішення має бути скасоване з направленням справи за встановленою підсудністю до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська.

Окремо звертає увагу, що їй не направлялась копія ухвали про відкриття провадження в даній справі та матеріали позовної заяви з додатками, відтак, вона не була повідомлена у встановленому процесуальним законом порядку про розгляд справи та позбавлена можливості захистити свої права, шляхом подання відзиву на позовну заяву та доказів, а також клопотати про передачу справи за підсудністю та про розгляд справи за її участі.

03.11.2023 року АТ «Ідея Банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта, зазначивши, що у п.5.6 кредитного договору сторони підтвердили, що договір виконується за місцезнаходженням банку: 79008 м. Львів, (Галицький район) вул. Валова, 11, та у випадку спору між сторонами за цим договором, позов може пред`являтися також за місцем виконання договору.

Також зазначає, що суд першої інстанції виконав обов`язок щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 31.07.2024 року, є дата складення повного судового рішення 02.08.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.п.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 18.12.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z62.00407.004676814, за умовами п.1.1 якого, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 32100 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами згідно з умовами цього договору.

Згідно з п.1.2 договору, банк надає кредит у день підписання кредитного договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.

За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5.5% (маржу банку) (п.1.3).

Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена рішенням правління банку, становила 9,5%, що разом із маржею банку складає змінювану процентну ставку 15%.

18.12.2018 року позичальником ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту та додаток до паспорта споживчого кредиту Графік щомісячних платежів за кредитним договором.

В цей же день, 18.12.2018 року сторонами підписано договір добровільного страхування життя №Z62.00407.004676814.

Згідно меморіального ордера №3543050 від 18.12.2018 року, ОСОБА_1 видано кредит згідно кредитного договору №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року в сумі 32100 грн. Водночас, з цієї суми сплачено страховий платіж в розмірі 4186 грн. 96 коп. на виконання договору добровільного страхування життя №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року, а частину коштів в сумі 27913 грн. 04 коп. зараховано на поточний рахунок позичальника ОСОБА_1

07.04.2020 року АТ «Ідея Банк» скерував ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень кредитних зобов`язань, в якій зазначалось про наявність заборгованості позичальника ОСОБА_1 станом на 07.04.2020 року в розмірі 46733 грн. 88 коп., з яких: строковий основний борг 29160 грн. 88 коп., прострочений основний борг 1590 грн. 79 коп. , прострочені проценти 3366 грн. 79 коп., строкові проценти 251 грн. 95 коп., строкова плата за обслуговування кредиту 1072 грн. 14 коп., прострочена плата за обслуговування кредиту 10082 грн. 61 коп., пеня 1208 грн. 72 коп.

Згідно довідки-розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року, станом на 03.08.2021 року, становить 68668 грн. 14 коп., що включає в себе: строковий основний борг 22742 грн. 77 коп., прострочений основний борг 8008 грн. 90 коп., прострочені проценти 9506 грн. 66 коп., строкові проценти 201 грн. 78 коп., строкову плату за обслуговування кредиту 918 грн. 06 коп., прострочену плату за обслуговування кредиту 26081 грн. 25 коп., пеню за несвоєчасне погашення платежів, нараховану по 29.02.2020 року включно, 1208 грн. 72 коп.

Згідно виписки банку, ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, частково кредит погашала.

Доказів повного погашення кредиту матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Також, згідно із ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частина перша статті 612 ЦК України визначає, що боржник (у даному випадку відповідач) вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Зважаючи на те, що відповідачем належним чином не виконано умови кредитного договору, заборгованість у повному обсязі не погашено, її розмір не спростовано, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення основного та простроченого боргу в сумі 30751 грн. 67 коп.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в частині строкових та прострочених процентів, то колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Відповідно до частини другої статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до правової позиції, викладеної у пунктах 20 - 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, частина 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, втратили чинність, проте, аналогічним чином обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту передбачено частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

З матеріалів справи встановлено, що 18.12.2018 року між сторонами укладено кредитний договір, за яким відповідачу надано кредит на поточні потреби.

Отже, кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, а відтак, на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про споживче кредитування».

Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору, то спірні правовідносини, що стосуються дострокового повернення кредиту, врегульовані положеннями частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

При цьому, кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку непогашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.

За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні.

Відповідно до п.2.1 договору, позичальник повертає кредит разом із процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках до 18 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюються на транзитний рахунок, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій черговості: 1) для оплати простроченої заборгованості кредиту за договором; 2) для погашення нарахованої заборгованості за договором, строк сплати якої не минув; 3) для сплати штрафних санкцій (пені) згідно п.3.3.1 цього договору; 4) для погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом).

Погашення простроченої заборгованості за цим договором (крім штрафних санкцій) здійснюється шляхом списання банком з транзитного рахунку суми простроченої заборгованості в день надходження грошових коштів на рахунок обліку заборгованості. Погашення іншої заборгованості здійснюється в терміни погашення заборгованості визначені графіком щомісячних платежів (п.2.2).

Згідно з п.2.6 договору, у разі вимоги банку про дострокове повернення кредиту: (1) термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та (2) банк вправі, але не зобов`язаний нараховувати проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості до повного повернення кредиту, (3) позичальник зобов`язаний повернути заборгованість за договором, сплатити неустойку (штрафи, пені) та відшкодувати завдані банку збитки.

Згідно п.4.2.3 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а позичальник зобов`язаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання, в наступних випадках: якщо позичальник порушив терміни сплати щомісячних платежів більш ніж на 1 календарний місяць (1); невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якої іншої умови цього договору (6).

07.04.2020 року на адресу відповідача банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги, позивач вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги, виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме: достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також, відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в 30-денний строк з дня направлення цієї вимоги банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір.

На підтвердження направлення цього повідомлення позивачем надано копію фіскального чека від 14.04.2020 року, список (ф.103) згрупованих відправлень від 14.04.2020 року та листів рекомендованих з описом вкладення від 14.04.2020 року та список №2.

Тобто наявні докази намагання виконання позивачем вимог частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою врегульовано порядок дострокового погашення кредиту.

Враховуючи те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, а позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для стягнення процентів, строк погашення яких настав.

Встановлено, що 07.04.2020 року АТ «Ідея Банк» скерував ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень кредитних зобов`язань, в якій зазначив про наявність заборгованості позичальника ОСОБА_1 станом на 07.04.2020 року в розмірі 46733 грн. 88 коп., з яких: строковий основний борг 29160 грн. 88 коп., прострочений основний борг 1590 грн. 79 коп., прострочені проценти 3366 грн. 79 коп., строкові проценти 251 грн. 95 коп., строкова плата за обслуговування кредиту 1072 грн. 14 коп., прострочена плата за обслуговування кредиту 10082 грн. 61 коп., пеня 1208 грн. 72 коп.

Тобто, кредитор (АТ «Ідея Банк») скористався правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та інших платежів і на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом. Після зміни АТ «Ідея Банк» строку виконання основного зобов`язання право кредитодавця нараховувати інші передбачені договором платежі припинилося.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та з правовою позицією Верховного Суд висловленою у постанові від 19 грудня 2019 року (справа №357/5125/16-ц).

Отже, АТ «Ідея Банк» використав своє право, надане йому ч.2 ст.1050 ЦК України, та змінив строк виконання основного зобов`язання, звернувшись до ОСОБА_1 з відповідною вимогою. Після вчинення таких дій АТ «Ідея Банк» вже не мав права нараховувати відповідачу за кредитним договором проценти.

Згідно вимоги від 07.04.2020 року №12.4.2/Z62.00407.004676814, позивач просив сплатити прострочені проценти в сумі 3366 грн. 79 коп. та строкові проценти 251 грн. 95 коп., що разом становить 3618 грн. 74 коп., позаяк, згідно довідки-розрахунку, складеного станом на 03.08.2021 року, розмір процентів становить: строкові проценти 201 грн. 78 коп. та прострочені проценти 9506 грн. 66 коп., що сумарно становить 9708 грн. 44 коп.

З наведеного слідує, що АТ «Ідея Банк» продовжував нараховувати проценти за користування кредитними коштами, що не узгоджується з приписами чинного законодавства та правовими висновками Верховного Суду.

Тому колегія суддів доходить висновку, що за користування кредитними коштами, з позичальника підлягає стягненню 3618 грн. 74 коп. процентів.

Вирішуючи про стягнення, як складової заборгованості за кредитним договором, плати за обслуговування кредиту, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до п.1.10 кредитного договору №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року, обслуговування кредиту банком включає в себе:

-надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме: зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, з направленням смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

-надання інформації по рахунках позичальника з використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;

-опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором (далі «графік щомісячних платежів»).

Графік щомісячних платежів за кредитним договором наведений в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка міститься в п.6.1 кредитного договору №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року, підписаного сторонами.

В той же час, відповідно до пункту 3.2.4 кредитного договору №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року, позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у цивільній справі №496/3134/19 відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження №61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

З урахуванням наведеного висновку Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що вимоги АТ «Ідея Банк» в частині стягнення плати за обслуговування кредиту (нарахованої та простроченої) не підлягали задоволенню, оскільки пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Суд першої інстанції наведеного вище не врахував, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо нарахування та стягнення пені, як складової заборгованості за кредитним договором №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року, то колегія суддів ураховує наступне.

Згідно з п.5.5 кредитного договору №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року, сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлюється сторонами тривалістю у 3 (три) роки.

Неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (ст.546 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

З матеріалів справи встановлено, що сторонами укладено договір споживчого кредиту, позивач та відповідач досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Неустойка є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення неустойка відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Відповідно до положень частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Разом з тим, за нормою частини третьої статті 550 ЦК України, кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (ст.617 ЦК України).

За правилами частини першої статті 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У зв`язку з дією карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) на законодавчому рівні захищені права споживачів у кредитних зобов`язаннях щодо відповідальності позичальників перед кредитодавцями за прострочення виконання умов договору, а саме встановлено звільнення від таких обов`язків сплачувати неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за кредитним договором на період часу з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину.

Тобто, починаючи з 01.03.2020 року, позивач був позбавлений права нараховувати пеню відповідно до п.6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування», внаслідок дії на території України карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби.

Позивач міг нараховувати пеню лише до 01.03.2020 року, зазначене підтверджує сам позивач, вказуючи, що пеня нараховувалася з моменту порушення сплати відповідачем чергового платежу, а саме: з 23.10.2019 року по 29.02.2020 року включно.

Розрахунок пені чітко відображений у розрахунку заборгованості і охоплюється періодом, що не перевищує трирічного строку, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення пені в розмірі 1208 грн. 72 коп., яка відповідачем не спростована.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що із ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в розмірі 35579 грн. 13 коп., з яких: основний борг 22742 грн. 77 коп., прострочений борг 8008 грн. 90 коп., строкові проценти 251 грн. 95 коп., прострочені проценти 3366 грн. 79 коп., пеня 1208 грн. 72 коп.

В решті, вимоги АТ «Ідея Банк» задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи з порушенням правил підсудності є безпідставними, оскільки п.5.6 кредитного договору сторони визначили, що цей договір виконується за місцем знаходження банку: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, та у випадку спору між сторонами за цим договором, позов може пред`являтися також за місцем виконання договору.

Частиною восьмою статті 28 ЦПК України встановлено правило альтернативної підсудності справ, згідно з яким, позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов`язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Пунктом 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» передбачено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності, підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Таким чином, звернувшись із вказаним позовом до Галицького районного суду м. Львова, позивач не порушив правила підсудності, встановлені ч.8 ст.28 ЦПК України.

Оскільки позов позивачем пред`явлений за правилами альтернативної підсудності (за місцем виконання договору), що є правом позивача, колегія суддів доходить висновку, що Галицький районний суд м. Львова підставно відкрив провадження в даній справі.

Твердження відповідачки про те, що в порушенням норм процесуального права вона не була повідомлена про розгляд справи та, відповідно, позбавлена можливості захистити свої права, шляхом подання відзиву на позовну заяву та доказів, клопотати про передачу справи за підсудністю та про розгляд справи за її участю, колегія суддів вважає слушними, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів про належне повідомлення відповідачки про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 21.12.2021 року.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ч.2 ст.376 ЦПК України визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є порушення норм процесуального права, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із скасуванням оскаржуваного рішення та ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «Ідея Банк» з наведених вище мотивів.

Відповідно до положень ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом часткового задоволення позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1176 грн. 16 коп., а з позивача на користь відповідача 1640 грн. 76 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 464 грн. 60 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №Z62.00407.004676814 від 18.12.2018 року в розмірі 35579 гривень 13 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 464 гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 02 серпня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич