Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних,-

В С Т А Н О В И В:

26.09.2023 до Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, у якій позивач просить суд:

- у рахунок погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) 1 439 609,29 грн., що складається з: розміру 3% річних - 203 545,00 грн.; інфляційні втрати - 1 236 064,29 грн.

- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» посилається на наступне.

Так, 27 березня 2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір факторингу від 06.03.2021 року, відповідно до умов якого право вимоги за Кредитним договором № ML-001/169/2007 від 27.12.2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є єдиним власником всіх прав вимоги за вищезазначеним кредитним договором, в т.ч. прав на отримання всіх платежів, передбачених цим Договором.

Дійсність того, що до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги за Кредитним договором № ML-001/169/2007 від 27.12.2007 року, встановлено постановою Київського апеляційного суду від 27.06.2023 у справі № 369/12741/21.

Позивач вказує на те, що позичальником належним чином не виконувались обов`язки щодо повернення кредиту.

Зазначає, що згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач також зазначає, що Солом`янський районний суд м. Києва розглянувши цивільну справу №760/15150/13 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № ML-001/169/2007, відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, при цьому встановивши розмір заборгованості за Кредитним договором у розмірі 3 392 422,50 грн. стосовно до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Позивач посилається на те, що у зв`язку з невиконанням боржником обов`язку щодо повернення коштів (розмір суми заборгованості встановлений рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року у справі № 760/15150/13) складає 1 439 609,29 грн., з яких:3% річних (в грн.) - 203 545,00 грн. (нараховано в період з 25.08.2020 року по 25.08.2022 року);інфляційні втрати (в грн.) - 1 236 064,29 грн. (нараховано в період з 25.08.2020 року по 25.08.2022 року).

Вказаний розмір інфляційних втрат, 3% річних підтверджується відповідним розрахунком, що додається до позовної заяви.

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вказує, що у зв`язку з тим, що за Кредитним договором наявна заборгованість, яка встановлена рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року у справі № 760/15150/13, враховуючи непогашення в повному обсязі заборгованості за кредитним договором, сума заборгованості боржника перед кредитором складає 1 439 609,29 грн., з яких:розмір 3% річних - 203 545,00 грн.; інфляційні втрати - 1 236 064,29 грн.

Станом на дату звернення до суду вищевказані суми заборгованості погашені не були.

З огляду на викладені обставини справи, враховуючи наявність факту невиконання зобов`язань за вказаними договорами, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить задовольнити позов.

27.09.2023 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Солом`янського районного суду м. Києва Митрофановій А.О.

09.10.2023 до суду надійшли інформаційні довідки щодо підтвердження місця реєстрації відповідачів у справі:

інформаційна довідка № 263558 від 09.10.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

інформаційна довідка № 263546 від 09.10.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

інформаційна довідка № 100891524 від 17.10.2023 з Відділу з питань реєстрації місяця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА щодо місця реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Митрофанової А.О. від 17.10.2023 року, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Митрофанової А.О. від 08.01.2024 року, продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» строк для усунення недоліків позовної заяви строком на 10 (десять) днів з моменту отримання ним копії цієї ухвали.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Митрофанової А.О. від 29.01.2024 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, та призначено підготовче судове засідання.

Розпорядженням керівника апарату суду Щерби А. від 02.02.2024 №27 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/22326/23, провадження № 2/760/5121/24, у зв`язку з неможливістю продовжувати розгляд справи суддею Митрофановою А.О., у зв`язку із відрахуванням її зі штату суду, пов`язаного із закінченням строку відрядження, відповідно до наказу голови суду від 01.02.2024 №7-К.

05.02.2024 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

08.03.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача-1 ОСОБА_1 - адвоката Карпів О.Я. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить застосувати строки позовної давності по Кредитному договору № ML-001/169/2007 від 27.12.2007 року щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

29.03.2024 до суду від представника позивача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» надійшло клопотання про долучення доказів.

21.06.2024 до суду від представника позивача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» надійшло клопотання про долучення доказів.

Представник позивача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином, будь-яких заяв/клопотань, відповіді на відзив, додаткових письмових пояснень від позивача до суду не надійшло.

Відповідач-1 ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином. 25.06.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» від представник відповідача-1 - адвоката Карпів О.Я. надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача.

Відповідач-2 ОСОБА_2 та відповідач-3 ОСОБА_3 відзив на позов не подали в судове засідання жодного разу не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Поштова кореспонденція (судова повістка, що направлялася за місцем реєстрації відповідачів, повернулися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «за закінченням терміну зберігання/адресат відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Таким чином, суд вважає повідомлення відповідачів про розгляд даної справи належним.

У встановлений судом строк відповідачем-2 та відповідачем-3 відзиву на позовну заяву подано не було.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів.

Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (далі - «первісний кредитор»), правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та відповідачем-1 ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-001/169/2007, згідно умов якого, ЗАТ «ОТП Банк» надало йому кредит в сумі 144 142 швейцарських франків 50 сантимів строком по 26 грудня 2027 року.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача-1 ОСОБА_1 за кредитним договором, ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір поруки №SR-001/169/2007 від 27.12.2007 з відповідачем-2 ОСОБА_2 та договір поруки №SR-001/169/2007/1 з відповідачем-3 ОСОБА_3 , за якими останні зобов`язались відповідати за зобов`язаннями відповідача-1 ОСОБА_1 за кредитним договором №ML-001/169/2007 від 27.12.2007 року як солідарні боржники (кожен окремо один від одного).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем-1 умов кредитного договору №ML-001/169/2007 від 27.12.2007 року, в нього виникла заборгованість за договором і первісний кредитор направив досудову вимогу від 17.11.2009 про погашення заборгованості за кредитним договором №ML-001/169/2007 від 27.12.2007, яка надійшла йому від АТ «ОТП Банк», де Банк на підставі п.1.9 кредитного договору вимагав дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі (139 765,45 швейцарських франків заборгованості за кредитом, 2 504,04 швейцарських франків заборгованості за відсотками; 7 750 грн. 78 коп. пені та 75 грн. штрафу), протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги.

Зазначена вимога була отримана відповідачем-1 21 листопада 2009 року.

Як встановлено заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.20215 року у справі 760/15150/13-ц, з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів 1, 2 та 3, ПАТ «ОТП Банк» звернувся 15 березня 2010 року, однак ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.01.2012 позов ПАТ «ОТП Банк» до відповідачів 1, 2 та 3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Також суд у цій справі встановив, що на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28.05.2010 та у відповідності ст.ст. 512, 514, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг» набуло право вимоги за договором №ML-001/169/2007 від 27.12.2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем-1, та договорами поруки №SR-001/169/2007 від 27.12.2007, укладеним з відповідачем-2 та договір поруки №SR-001/169/2007/1, укладеним з відповідачем-3.

Враховуючи, що первісний кредитор змінив строки повернення кредиту і його первісний позов був залишений без розгляду, то по справі 760/15150/13 судом був застосований строк позовної давності та заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості було відмовлено.

Судом встановлено, що 06.03.2020 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу №03/20-дтг, відповідно до якого клієнт передає (відступає) фактору права вимоги, а фактор приймає права вимоги, що належить клієнту, стає кредитором за кредитними договорами.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» раніше був поданий окремий позов до відповідача-1 ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні якого рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2022 року по справі 359/12741/21,- було відмовлено з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 27.06.2023 року, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2022 року по справі 359/12741/21, залишено без змін.

Колегія суддів Київського апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2022 року по справі 359/12741/21, дійшла висновку, що первісний кредитор скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, направивши 21 листопада 2009 року відповідну вимогу, в якій встановив новий термін виконання зобов`язання 30 днів з дня отримання повідомлення, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, а у липні 2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки новий кредитор ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернувся до суду у грудні 2021 року.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, оскільки позивач є новим кредитором і набув право вимоги лише у 2020 році, є неспроможними, оскільки при укладенні договору відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняв на себе свідомий ризик настання наслідків вчинення чи не вчинення дій первісним кредитором до відступлення ним права вимоги на користь позивача, а відступлення права вимоги не є самостійною підставою для переривання строку позовної давності.

Тому колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, позивач у позові зазначає, що йому належить право вимоги за Кредитним договором №ML-001/169/2007 від 27.12.2007 року (далі «кредитний договір») та договорами поруки до кредитного договору на підставі Договору факторингу №03/20-дтг від 06.03.2020 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - «Договір факторингу»), відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №ML-001/169/2007 від 27.12.2007 та всіма договорами забезпечення перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року по справі №760/15150/13, встановлено наступне.

Згідно ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки, слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Умовами Кредитного договору встановлений кінцевий строк виконання кредитних зобов`язань 26 грудня 2027 року.

Однак, позивач направляючи досудові вимоги поручителям та зверненням до Голосіївського районного суду м. Києва 15 березня 2010 року про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 1.9 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, у зв`язку з чим при зверненні до Солом`янського районного суду м. Києва 15.07.2013 пропустив строк звернення з позовом до суду про стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором №ML-001/169/2007 від 27.12.2007.

Як встановлено судом, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем-1 умов кредитного договору №ML-001/169/2007 від 27.12.2007 року, в нього виникла заборгованість за договором і первісний кредитор направив досудову вимогу від 17.11.2009 про погашення заборгованості за кредитним договором №ML-001/169/2007 від 27.12.2007, яка надійшла йому від АТ «ОТП Банк», де Банк на підставі п.1.9 кредитного договору вимагав дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі (139 765,45 швейцарських франків заборгованості за кредитом, 2 504,04 швейцарських франків заборгованості за відсотками; 7 750 грн. 78 коп. пені та 75 грн. штрафу), протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги.

Зазначена вимога була отримана відповідачем-1 ОСОБА_1 21 листопада 2009 року.

З позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, ПАТ «ОТП Банк» звернувся 15 березня 2010 року, однак ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.01.2012 позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, залишено без розгляду.

Згідно із положенням ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Зазначені обставини є визначальними для обрахування строку позовної давності та вирішення питання про відповідальність поручителів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У зв`язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 1.9 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 17 листопада 2009 року вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів.

Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14.

Відповідно до ч.1. ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Дана норма цілком кореспондується із ч.4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки.

Отже, можна чітко дійти висновку, що право вимоги до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у первісного кредитора ПАТ «ОТП Банк» припинилося 17.01.2012 року, коли їх позов до позичальника та поручителів був залишений без розгляду.

У свою чергу, ПАТ «ОТП Банк» в силу приписів ст. 514 ЦК України не міг відступити право вимоги за припиненим зобов`язанням третім особам, а такі треті особи не могли набути права кредитора за договорами припинених договорів поруки, як це вважає позивач - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а тому в ційчастині позовні вимоги є необґрунтованими.

Згідно із частиною 1статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1статті 598 ЦК Українизобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно достатті 599 ЦК Українизобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ізстаттею 610 ЦК Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, частиною другої якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами законодавства, що виникають з кредитних правовідносин", наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 8 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц.

Передбачені статтею 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Згідно з постановою Верховного Суду від 30.03.2018 у справі №918/344/17 формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 у справі № 489/2951/16-ц зазначено, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом в постанові від 14.02.2018 по справі № 564/2199/15-ц.

Представником відповідача-1 ОСОБА_1 - Карпів О.Я. у поданому до суду відзиві на позовну заяву просить про застосування строку позовної давності.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, зокрема стягнення індексу інфляції та 3% річних застосовується загальна позовна давність в 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо права вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача розміру 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, в сумі 203 545,00 грн., суд зазначає.

Так, у позовній заяві позивач в обґрунтування своїх вимог на право нарахувати 3% річних на суму не повернутого боргу згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України посилається на норми ст.ст. 598, 599, ч. 1 ст. 1054 ЦК України та правову позицію Верховного Суду. викладену у постанові від 11.04.2018 року по справі 303/6031/15-ц, а також на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року по справі №760/15150/13.

Разом з тим, з такими твердженнями позивача суд не погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року по справі №760/15150/13, судом було відмовлено в задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до позичальника та поручителів по кредитному договору.

У рішенні суду зазначається про те, що як вбачається із вхідного штемпеля Солом`янського районного суду м. Києва позивач звернувся із вказаним позовом 15.07.2013, а з поштового штемпеля 11.07.2013, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з ч.3 - ч.5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг строку позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення кредитної заборгованості для позивача почався з наступного дня, який слідує за днем, у якому відповідач здійснив останній платіж у погашення кредитної заборгованості.

Позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності і будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску трирічного строку позовної давності, позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто. При цьому, із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності позивач до суду не звертався. Поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення цього строку, суд не вбачає.

За таких обставин, позов задоволенню не підлягає у зв`язку із пропуском позивачем трирічного строку позовної давності.

Крім того, у рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області суду від 15.11.2022 року по справі №359/12741/21, судом було застосовано строки позовної давності до вимог позивача при зверненні стягнення на предмет іпотеки, який виступає забезпеченням по кредитному договору та зазначено наступне:

«Відповідач у відзиві, поданому на позовну заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», просив суд застосувати строки позовної давності.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність, відповідно ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими у ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позові.

… Зважаючи на вказане, суд вбачає підстави для застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України та, у зв`язку з цим, відмовляє у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» через пропуск строку позовної давності.

Так, як вимога позивача щодо нарахування 3% річних на підставі ч.2. ст. 625 ЦК України є похідною від основної вимоги і за умови задоволення основної вимоги позивач мав би право на такі нарахування. Однак, рішенням судів по справам №359/12741/21 та №760/15150/13 право позивача не було захищене в судовому порядку і він не має права через суд вимагати повернення боргу за кредитним договором.

У свою чергу, вимоги ст. 266 ЦК України визначають, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Тобто закон не дає можливості позивачу вимагати захисту свого права, якщо минули відповідні строки позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача-1 заявлено вимогу про застосування строків позовної давності до вимог позивача щодо стягнення 3% річних та/або будь яких інших вимог, які заявлені ним по даній справі.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виник-нення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст.625ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, для застосування ч. 2 ст.625ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.

За наведеним у ч. 2 ст.625ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (не належ-ного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст.625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно ч. 2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно - правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2023 у справі за № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначено наступне: «Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22)».

Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст.625 ЦК України у натуральному зобов`язанні.

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що натуральним зобов`язання є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 ч. 1 ст.602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Як встановлено заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.20215 року у справі 760/15150/13-ц, з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів 1, 2 та 3, ПАТ «ОТП Банк» звернувся 15 березня 2010 року, однак ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.01.2012 позов ПАТ «ОТП Банк» до відповідачів 1, 2 та 3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Враховуючи, що первісний кредитор змінив строки повернення кредиту і його первісний позов був залишений без розгляду, то по справі 760/15150/13 судом був застосований строк позовної давності та заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості було відмовлено.

Також встановлено, що позивачем ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» раніше був поданий окремий позов до відповідача-1 ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні якого рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2022 року по справі 359/12741/21, було відмовлено з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 27.06.2023 року, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2022 року по справі 359/12741/21, залишено без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва 22.09.2023, про що свідчить штемпель відділення поштового зв`язку на конверті, в якому було надіслано позовну заяву з додатками до суду.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що у стягненні 3 % річних слід відмовити, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності.

Щодо позовної вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 1 236 064,29 грн., суд зазначає.

27.04.2015 року Солом`янський районний суд м. Києва у своєму заочному рішенні по справі №760/15150/13 встановив, 27 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-001/169/2007, згідно умов якого, ЗАТ «ОТП Банк» надало йому кредит в сумі 144142 швейцарських франків 50 сантимів строком по 26 грудня 2027 року.

Станом на 31.03.2015 за кредитним договором №ML-001/169/2007 від 27.12.2007 відповідачам нарахована заборгованість перед позивачем у розмірі 147920 швейцарських франків 23 сантима, що еквівалентно (за офіційним курсом НБУ станом на 31.03.2015 - 24,292968) 3 392 422 грн. 50 коп., яка складається: із залишку заборгованості за кредитом у сумі 139 646 швейцарських франків 67 сантимів; суми несплачених відсотків за користування кредитом - 8 273 швейцарських франків 56 сантимів, а також пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 13 115 988 грн. 17 коп. Також станом на 22.05.2013 заборгованість відповідача-1 ОСОБА_1 за договором №001/23504/07/1 від 27.12.2007 складає 2 208,65 грн.

Однак, у вищевказаному рішенні судом не було встановлено факту зміни зобов`язання по кредитному договору з іноземної валюти на гривню України, а тільки констатовано розмір боргу та його еквівалент у національній валюті України гривні по офіційному курсу НБУ. Право кредитора просити суд стягнути заборгованість в іноземній валюті в еквіваленті за офіційний курсом НБУ не є зміною зобов`язання, більше того навіть при умові задоволення такого позову про стягнення валютного боргу в еквіваленті в гривнях не змінить основне зобов`язання, оскільки рішення ґрунтується на первинному кредитному договорі.

Відповідач-1 ОСОБА_1 не підписував із первісним кредитором по кредитному договору або будь-яким наступним кредитором змін до кредитного договору щодо зміни валюти зобов`язання.

Протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті , а ч.2 ст. 192 ЦК України допускає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Змінювати в односторонньому порядку зобов`язання у позивача не має і така зміна суперечить вимогам ст. 525 ЦК України.

Як вбачається із розрахунку (додаток 3 до позову), позивач, керуючись ч.2 ст. 625 ЦК України, здійснив на суму боргу 3 392 422,50 грн. нарахування інфляційних втрат у розмірі 1 236 064,29 грн.

Однак, виходячи із кредиту виданому в іноземній валюті є необгрунтованим вимоги позивача щодо здійснення нарахування індексу інфляції щодо валюти кредитування- швейцарських франків.

Нормативно-правового обґрунтування з посиланням на спеціальний закон позивачем з цього приводу у позові не наведено.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що такі вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі п.2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 192, 256, 257, 261, 266, 267, 512, 514, 524, 526, 559, 598, 610, 625, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76 -82, 89, 141, 259, 263, 264-265, 273, 274, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.07.2024 року.

Суддя О.М. Букіна