печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Соколова О.М.,

при секретарі судового засідання - Ковтун К.В.,

цивільна справа № 757/12255/23-ц

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк) про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову позивач посилається на неправомірне нарахування та списання відсотків за користування кредитними коштами в період з 01.01.2021 р. по 03.03.2023 р. в сумі 37 174,40 грн., оскільки в договорі сторонами не були погоджені відсотки за користування кредитними коштами. Як наслідок позивач просить визнати незаконними дії Банку щодо автоматичного списання відсотків за договором SAMDNWFC9 від 07.04.2014 року та зобов`язати Банк здійснити зарахування списаних коштів на погашення тіла кредиту.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити дії - залишено без руху.

10.04.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року позивачем усунуто вказані недоліки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін відкрито провадження та призначено судове засідання та роз`яснено відповідачу право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву.

01.06.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого остання просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вказала, що позивач добровільно сплачуючи кошти за кредитним договором, підписаним у формі Анкети-заяви, схвалила цей правочин, чим породила для себе права і обов`язки. Окрім того ,вказала, що позивач не наводить у своєму позові і норму матеріального права, на підставі якої мають бути здійснені перерахунок заборгованості та зарахування сплачених коштів лише в тіло кредиту, та не надає взагалі будь-яких розрахунків. Виконання позивачем умов оспорюваного договору до заявлення вимог про його недійсність, означає, що цей позов суперечить її попередній поведінці, а відтак його подання свідчить про зловживання правом.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в прохальній частині уточненої позовної заяви просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутність, вимоги підтримала, просила задовольнити.

Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Банку, проти позову заперечує в повному обсязі з підстав викладених у відзиві.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників, на підставі наявних в ній доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку.

Так, позивач вказує, що з метою отримання банківських послуг між нею та Банком було укладено угоду № SAMDNWFC9 від 07.04.2014 року, після чого їй була надана кредитна картка «Універсальна». Надалі, позивач зазначає, що 19 лютого 2021 року за допомогою ОТР пароля нею також була підписана Заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Зазначає, що підписані нею документи із Банком не містять умов щодо порядку та розмірів нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а тому дії Банку щодо списання коштів в погашення боргу по відсотках за користування кредитними коштами вважає незаконними.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надає виписку по рахунку.

Однак, самої Анкети - заяви від 07.04.2014 року, Заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 19.02.2021 року позивач не долучає до матеріалів справи, а тому надати оцінку щодо наявності чи відсутності в ній будь-яких умов, виходячи із наданих позивачем доказів неможливо.

В той же час, з наданої ОСОБА_1 до матеріалів справи виписки по рахунку вбачається, що вона активно користувався наданими Банком кредитними коштами за допомогою кредитної картки, що фактично нею і не заперечується.

Тобто, кредитування позивача Банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1056 ЦК України Відповідач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Крім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте, цим правом Позичальник не скористалася, тобто оцінивши всі фінансові ризики, вона не відмовилася від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які були запропоновані на умовах Банку.

Позивач не надала ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона була обмежена у праві вибору умов кредитування та, що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла би цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Більш того, відповідно до матеріалів справи вбачається, що усі платежі в рахунок погашення заборгованості за договором здійснені позивачем самостійно та шляхом автоматичного погашення заборгованості.

Таким чином, добровільно сплачуючи кошти за кредитним договором, підписаним у формі Анкети-заяви, позивач схвалила цей правочин, чим породила для себе права і обов`язки встановлені ним.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 29 липня 2020 року по справі № 753/10779/16-ц: «.... Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину».

За таких обставин можна дійти до висновку про відсутність підстав вважати отримані Банком від позивача грошові кошти як безпідставно набуті, оскільки добровільно сплативши кошти по кредиту, позивач схвалила правочин та його умови, чим породила для себе права і обов`язки, встановлені ним.

Так, відповідно до матеріалів справи, встановлено, що загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 р. (надалі - Інструкція), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу здійснюється за таким видом розрахункового документу, як платіжне доручення.

Згідно з п.1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 1.4 Інструкції, платіжним дорученням є розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до положень пунктів 3.1 та п.3.7 Інструкції, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Відповідно до ч. 1 статті 534 ЦК України уразі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Тобто, вищезазначена стаття передбачає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за всю суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості.

Як вбачається з виписки по рахунку позивача всі платежі здійснені із наступним призначенням платежу: «погашення обов`язкового платежу», «переказ зі своєї картки»,«поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування», «автоматичне погашення боргу».

З огляду на вказане та враховуючи те, що позивач не визначала самостійно, що вона мала на меті погашати лише тіло кредиту, Банк діяв у відповідності до вимог ст. 534 ЦК України щодо розподілу коштів, отриманих від позичальника на погашення боргу, враховуючи нараховані проценти за користування кредитом. При цьому, нарахування відсотків відображено за кредитом рахунку із призначенням операції «списання відсотків за використання кредитного ліміту, % ставка та сума нарахованих відсотків». А тому, здійснені розрахунки позивачем щодо суми нібито сплачених відсотків не відповідає інформації, яка відображена у виписці по рахунку.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з чч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», відсутні.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст.ст. 2, 15, 628, 629, 1048, 1054, ЦК України, ст. ст.1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Соколов