П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 756/6877/23

Провадження: № 22-ц/824/11693/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В.А., Верланова С. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Майбоженко А. М.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

у с т а н о в и в :

У червні 2023року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.12.2022 року о 12-30 год. в м. Києві на перехресті вул. Саксаганського - вул. Шота Роставелі, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Мерседес д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку «Дати Дорогу», та не надав дорогу автомобілю Тойота н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталося зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень та завдало матеріальних збитків, чим порушив вимоги п.п 8.4.(б) п.п. 2.1 дор.1 Правил дорожнього руху. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.02.2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП, внаслідок якого було пошкоджено автомобіль «Toyota» д.н.з. НОМЕР_3 , власником, якого є ОСОБА_2 . Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент вказаної ДТП була застрахована у АТ «СК « ІНГО» згідно полісу №210875268 з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну у розмірі 160 000 грн.

АТ «СК «ІНГО» виплатило позивачу страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності Страховика у розмірі 160 000 грн. З метою визначення вартості майнової шкоди, завданої власнику транспортного засобу «ТОYOTA» д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_2 звернувся до СОД ФОП ОСОБА_3 . Згідно звіту № 555/12-22 від 29.12.2022 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «ТОYОТА» д.н.з. НОМЕР_3 становить 312 371,99 грн.

Оскільки, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача у зв`язку з його пошкодженням з вини відповідача перевищує ліміт відповідальності страховика, то саме з ОСОБА_1 , як винної особи у завданні шкоди, підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту вищевказаного транспортного засобу та лімітом відповідальності страховика у розмірі 152 371,99 грн. Крім того, належний позивачеві автомобіль «ТОYOTA» д.н.з. НОМЕР_3 був основним засобом пересування для позивача та його родини. Пошкодження автомобіля відповідачем в ДТП завдало позивачеві чисельних душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан у зв`язку з перенесеним стресом щодо пошкодження майна , а також оскільки йому довелося на певний час відмовитися від запланованих поїздок, зокрема сімейних на відпочинок, має буди відповідачем відшкодована моральна шкода у розмірі 15 000 грн. За таких підстав, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на свою користь 152 371,99 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, 6 750,00 витрати на проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу у розмірі 6 750,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 550,00 грн., та 2 597,32 грн. зі сплати судового збору.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 :152 371 грн 99 коп. - заподіяної матеріальної шкоди; 6 750 грн - витрат пов`язаних з оцінкою пошкодженого транспортного засобу, 3000 грн - моральної шкоди; 11 646 грн 40 коп - витрат на професійну правничу допомогу; 2 410 грн 31 коп - сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, виклдений у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15. При цьому, вказав, що полісом передбачено, стразову суму за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю одного потерпілого становить 320 000 грн, за шкоду, заподіяну майну одного потерпілого, 160 000 грн, крім того, відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів страхова сума складає 300 000 грн. Отже, саме страхова компанія повинна нести матеріальну відповідальність в повному обсязі, оскільки шкода, задана внаслідок ДТП не перевищує сум, на яку було укладено поліс. Згідно звіту автотоварознавчого дослідження, складеного АТ «СК «ІНГО», вартість матеріального збитку складає 166 571, 43 грн. Позивач не надав до суду вказаний звіт, як і не залучив до участі у справі АТ «СК «ІНГО». Також позивачем не було надано актів виконаних робіт, що реально підтверджують відновлення автомобіля. Крім того, суд не урахував, що страховик сплатив позивачу страхове відшкодування на його картковий рахунок, а тому ПДВ не нараховується.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат КонюшкоД.Б. в інтересах ОСОБА_2 заперечив проти апеляційної скарги та вказав, що позовні вимоги стосуються виключно стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхової виплати, що передбачено ст. 1194 ЦК України. Вартість відновлювального ремонту була розрахована страховиком з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, що без ПДВ склало 155 165,34 грн. Оскільки відповідальність страховика обмежена законом, зокрема обов`язком виплати страхового відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту з урахування зносу, позивач має право на відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхової виплати. Саме позивач у позові відрахував ліміт відповідальності страховика від сум вартості відновлювального ремонту КТЗ, а саме 312 371,99 грн (вартість відновлювального ремонту) - 160 000 (ліміт відповідальності страховика) = 152 371,99 грн. Також вказав, що згідно ст. 22 ЦК України збитками є також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а тому посилання скаржника на відсутність доказів відновлення автомобіля позивача є безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником автомобіля «ТОYОТА» д.н.з. НОМЕР_3 (а.с. 30).

16.12.2022 о 12-30 год. в м. Києві, на перехресті вул. Саксаганського - вул. Шота Руставелі, керуючи автомобілем Мерседес д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку «Дати Дорогу», та не надав дорогу автомобілю Тойота н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталося зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень та завдало матеріальних збитків, чим порушив вимоги п.п 8.4.(б) п.п. 2.1 дор.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.02.2023 року у справі №752/614/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент скоєння ДТП була застрахована у АТ «СК «ІНГО» з лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну у розмірі 160 000 грн.

Згідно звіту№ 555/12-22 від 29.12.2022 року, складеного ФОП ОСОБА_3 з метою оцінки вартості матеріального збитку,вартість відновлювального ремонту автомобіляТойота н.з. НОМЕР_2 становить 312 371,99 грн. (а.с. 11-17).

30.03.2023 року АТ «СК «ІНГО» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 154 486,50 грн. (а.с. 10).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із положень статті 1194 ЦК України, згідно якої відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика, а тому вважав, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту і належною страховою виплатою у розмірі 152 371,99 грн. (312 371,99 грн.(вартість відновлювального ремонту) - 160 000 грн. (ліміт відповідальності страховика). Вирішуючи позов в частині відшкожування моральної шкоди, суд першої інстанції взяв до уваги те, що позивачу дійсно було завдано майнової шкоди винною у ДТП особою, врахував глибину і тривалість душевних страждань, що пов`язані з пошкодженням майна позивача та порушенням його звичайного способу життя, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважав адекватною компенсацію моральної шкоди в розмірі 3 000 грн.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, збереження або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною 1 ст.1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 29 вказаного Закону визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ч.1 ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Разом з тим, системний аналіз ст.ст. 22,988, 1166, 1192, 1194 ЦК України, ст.ст.22, 28, 29, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.

При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 523/3212/19, у випадку якщо йде мова лише про відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, слід застосовувати норми статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу), додатково - приписи ст.1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування ) для повного відшкодування завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, шкоди.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати ( страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи проти позову, відповідач долучив до апеляційної скарги копії звіту про визначення вартості матеріального збитку від 23.12.2022 року, копію полісу № 210875268 та копію договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів.

Обґрунтовуючи клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів, відповідач послався на те, що не приймав участі у справі в суді першої інстанції, не отримував копії ухвали суду про відкриття провадження у справі, а тому був позбавлений можливості висловити свої заперечення та пояснення стосовно суті позовних вимог.

Вирішуючи порушене скаржником питання, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Аналогічна норма передбачена в ч. 3 ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок.

Посилання скаржника на те, що він не отримував ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження разом із копією позовної заяви, що позбавило його можливості реалізувати належні йому процесуальні права, є безпідставними, оскільки 06.07.2023 року судом першої інстанції на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) було направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками. Аналогічна поштова адреса вказана скаржником і в апеляційній скарзі.

В матеріалах справи (а.с. 44) наявний поштовий конверт з відміткою поштового відділення про неможливість вручення поштового відправлення у зв`язку з тим, що «адресат відсутній за вказаною адресою», що вважається належним повідомленням сторони та свідчить про умисне неотримання судової коресподенції.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, а також у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18.

Оскільки інших обґрунтувань клопотання про прийняття нових доказів не містить, у колегії суддів відсутні правові підстави для прийняття та дослідження нових доказів на стадії апеляційного провадження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у даній справі, колегія суддів ураховує наступне.

Як зазначено вище, страховик є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження

№ 12-280гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 вказано, що якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

АТ «СК «ІНГО» може бути належним відповідачем (співвідповідачем) лише в частині вимог про відшкодування майнової шкоди в межах страхової суми.

В той же час, позовні вимоги в рамках даної справи стосуються відшкодування майнової шкоди, яка перевищує ліміт страховика.

В рамках даної справи суд першої інстанції встановив, що ліміт страховика відповідача складає 160 000 грн, а також те, що розміру виплаченого страховиком відповідача страхового відшкодування у розмірі 154 486,50 грн не достатньо позивачу для повного відшкодування шкоди.

Так, згідно висновку щодо вартості матеріального збитку № 555/12-22 вартість відновлювального ремонту КТЗ «ТОYОТА» д.н.з. НОМЕР_3 без урахування фізичного зносу становить 312 371,99 грн, розмір витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ з урахуванням зносу становить 155 165,34 грн.

Будь-яких доводів щодо неналежності, недостатності або недопустимості вказаного висновку № 555/12-22 апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підсьав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача різниці між вартістю відновлювального ремонту і розміром виплаченої страхової виплати.

В той же час, слід зазначити, що згідноч.1 ст.1194 ЦК України вказаний розмір різниці визначається виходячи саме з розміру страхової виплати, а не розміру ліміту страховика.

Отже, правильним є розрахунок різниці виходячи з повної вартості відновлювального ремонту (312 371,99 грн.) та розміру страхової виплати (154 486,50 грн), що становить 157 885,49 грн.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.

Оскільки позивачем було заявлено до стягнення 152 371,99 грн, що є меншим від визначеного апеляційним судом розміру різниці між вартістю відновлювального ремонту і страховою виплатою, а суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, рішення суду першої інстанції частині стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 152 371,99 грн слід залишити без змін.

Щодо доводів скаржника про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження відновлення пошкодженого автомобіля, то такі не заслуговують на увагу, оскільки під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені.

Оскільки апеляційна скарга не містить жодних доводів на спростування висновків суду першої інстанції щодо вирішення позовних про стягнення моральної шкоди, колегія суддів, зважаючи на положення ст. 367 ЦПК України, не вбачає правових підстав входити в обговорення вказаного питання.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382-384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С.М. Верланов

В.А. Нежура