ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5539/24 Справа № 205/5804/23 Головуючий у першій інстанції: Приходченко О.С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпро, в особі Дніпровської міської ради, третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 26 вересня 1981 року до 29 серпня 1988 року. 02 вересня 1988 року ОСОБА_2 уклав шлюб із ОСОБА_3 , від якого у них народився син, який помер у віці 9 років. Після реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 колишній чоловік продовжував спілкуватися та приділяти увагу спільному синові з позивачем, ОСОБА_4 . У 2008 році ОСОБА_2 було діагностовано невиліковну хворобу, від якої він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З того часу почалося її тісне спілкування із ОСОБА_3 , оскільки остання залишилася самотньою. Згодом її здоров`я стало погіршуватися: їй було складно обслуговувати себе у побуті, робити покупки, сплачувати комунальні послуги. За наявності вільного часу вона допомагала ОСОБА_3 , що стало дратувати чоловіка позивача, між ними відбувся конфлікт, а ОСОБА_3 запропонувала переїхати до неї. З осені 2016 року вони проживали однією родиною, вели спільне господарство. На момент переїзду ОСОБА_3 оформила субсидію на сплату комунальних послуг та супровід соціального працівника, на пропозицію відмовитися від соціального супроводу не погоджувалася. У грудні 2021 року у ОСОБА_3 стався інсульт, 21 грудня 2021 року її було влаштовано до МКЛ №2 Дніпровської міської ради (хоспіс), де вона померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Організацією поховання, у тому числі його оплатою, займалася позивачка. ОСОБА_3 мала у власності квартиру АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй квартиру. Спадкоємці відсутні. 03 червня 2022 року позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 11 листопада 2022 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не надано документів, які підтверджують родинні відносини між нею і спадкодавцем. У листопаді 2022 року вона звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, яку ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2023 року залишено без розгляду через наявність спору про право. Встановлення факту необхідне їй, позивачці, для реалізації прав спадкоємця щодо майна померлої. Тому позивачка просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини з грудня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 26 вересня 1981 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 (а.с. 13 т.1), який було розірвано 29 серпня 1988 року, про що ВРАГС виконкому Красногвардійської райради народних депутатів м. Дніпропетровська зроблено актовий запис №987 (а.с. 15 т. 1).

02 вересня 1988 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 (а.с. 16 т. 1), від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 (а.с. 12 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 малолітній ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом РАГС виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська 26.06.1999 (а.с. 11 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а.с. 10 т. 1).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 травня 2000 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 (а.с. 17 т. 1).

18 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради із заявою про прийняття її на обслуговування для надання соціальної допомоги (а.с. 165 т. 1).

18 квітня 2019 року між КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування» і ОСОБА_3 було укладено договір №8/5328 про надання соціальних послуг на безкоштовній основі (а.с. 168-169 т. 1) строком до 31 грудня 2019 року, який було продовжено до 31 грудня 2021 року.

Наказом заступника начальника КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування» № 08/02-1376 від 18 квітня 2019 року ОСОБА_3 було зараховано на обслуговування на безоплатній основі (а.с. 167 т. 1).

Наказом заступника начальника КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування» №08/02-342 від 31 грудня 2021 року припинено обслуговування ОСОБА_3 з 31 грудня 2021 року (а.с. 166 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 10.01.2022 Чечелівським відділом ДРАЦС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно (а.с. 8 т. 1).

Відповідно до повної копії спадкової справи №315/2020, заведеної після ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , Другою дніпровською державною нотаріальною конторою, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась 03 червня 2022 року ОСОБА_1 (а.с. 94 зворот т. 1).

Згідно листа Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 09.06.2022 №14/5-4277, ОСОБА_3 була зареєстрована по АДРЕСА_2 ; інші зареєстровані особи за цією адресою на день смерті ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , - відсутні (а.с. 100 т. 1).

Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 11 листопада 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , через відсутність документів, які підтверджують факт родинних відносин (а.с. 103 т. 1).

Місце проживання позивачки з 10.04.1998 року було зареєстроване за адресою по АДРЕСА_3 , що підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_3 , виданого 19.02.1998 Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с.77-78, 101 т.1) , а з 13.01.2023 за адресою по АДРЕСА_4 , згідно копії витягу з Реєстру територіальної громади від 17.01.2023 та копії довідки про склад сім`ї №24 від 18.01.2023 (а.с. 39, 79 т.1).

Також у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідків було допитано ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_5 у суду пояснила, що вона є сусідкою позивача і проживає у будинку АДРЕСА_5 з 1984 року. З 2016 року бачила ОСОБА_1 близько одного разу на тиждень, бувала у квартирі та бачила в ній речі двох людей. У 2021 році ОСОБА_3 захворіла і свідок допомагала позивачеві змінювати постіль хворої, оскільки остання була лежачою. ОСОБА_3 мала складний характер, проте про позивачку вона нічого поганого не говорила. Свідкові відомо, що позивачка була першою дружиною ОСОБА_2 чоловіка ОСОБА_3 , з яким вона зареєструвала шлюб після розірвання попереднього шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 . Також їй відомо, що до ОСОБА_3 приходили соціальні працівники.

Свідок ОСОБА_4 суду повідомив, що позивачка є його матір`ю, а ОСОБА_3 друга дружина його батька, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спілкувався з батьком і з його дружиною. Після смерті ОСОБА_2 продовжував спілкуватися з його дружиною: допомагав їй, купував продукти і ліки. З 2016 року мати свідка - ОСОБА_1 (позивач) проживала із ОСОБА_3 . Хто власник квартири свідкові не відомо. На теперішній час позивачка проживає зі своїм чоловіком в квартирі свідка.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані заявником, та оцінені судом.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 10 січня 2019 року в справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року в справі №222/1109/17.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів її постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Суду наданий акт від 17.11.2022, складений мешканцями будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_6 (квартира АДРЕСА_6 ), ОСОБА_5 (квартира АДРЕСА_7 ), ОСОБА_7 (квартира АДРЕСА_8 проживали дві особи: позивачка з 05.09.2016 та ОСОБА_3 з 18.07.1978 по 07.01.2022 (а.с. 24 т.1). Даний акт складений зі слів вказаних осіб та не містить інформації про фактичні обставини щодо постійного проживання спадкодавця з позивачкою однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. ОСОБА_5 була допитана судом першої інстанції у якості свідка та не навела обставин, які б свідчили про факт саме спільного постійного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з грудня 2016 року, ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, тощо. ОСОБА_5 бачила ОСОБА_1 з 2016 року близько одного разу на тиждень, що може свідчити лише про періодичне відвідування позивачкою спадкодавця ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які також складали акт від 17.11.2022, не надавали пояснення суду в якості свідків. Отже, зазначений акт від 17.11.2022 не є належним, допустимим доказом у даній цивільній справі.

Більше того, вказаний вище акт суперечить довідці ОСББ "Плеяди" №04-ОСББ від 03.02.2019, що міститься в особовій справі на отримувача соціальних послуг ОСОБА_3 КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування», за змістом якої ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою по АДРЕСА_2 , проживає в квартирі одна. Вказана довідка також має підпис голови правління ОСББ "Плеяди" - Коваленко О.П. (а.с. 177 т.1).

Копія довідки КП Ритуал ХМР від 17.01.2022 про те, що ОСОБА_3 була піддана кремації 17.01.2022 в крематорії м. Харкова, замовник - ОСОБА_1 , а також копія накладної №5 від 08.01.2022 свідчать лише про участь позивачки в організації поховання ОСОБА_3 та не доводить факту проживання позивачки і спадкодавиці однією сімєю протягом певного часу (а.с. 23, 40 т.1).

У долучених до позовної заяви квитанціях про оплату комунальних послуг за адресою по АДРЕСА_2 за період 2019 року по січень 2022 року платником значиться ОСОБА_3 , що не доводить факту оплати вказаних послуг позивачкою та ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету зі спадкодавцем. Крім того, ці квитанції надані за частину періоду з 2019 року по січень 2022 року. Частина копій за період з лютого 2022 року (після смерті спадкодавця) не містять інформацію щодо предмета доказування, адже перебувають за межами спірного періоду встановлення факту проживання однією сім`єю по 07 січня 2022 року (а.с. 41-68 т.1).

Представлені позивачкою копія додаткової угоди №4 від 01.11.2021 до договору оренди робочого місця (нежитлового приміщення) №7 від 01.12.2018, укладеної між ТОВ "Фігаро" та ФОП ОСОБА_1 , копії актів здачі-прийняття робіт (оренди робочого місця АДРЕСА_9 ) №1 від 31.01.2023, №6 від 30.06.2023, №12 від 31.12.2023, копії квитанцій про оплату позивачкою на користь ТОВ "Фігаро" за оренду приміщення від 27.04.2022 (а.с. 146 т.1), від 12.07.2023, від 06.04.2023 від 09.01.2023 (а.с. 147 т.1), від 06.09.2022, від 06.12.2022 (а.с. 147 зворот т.1) свідчать лише про оренду позивачкою робочого місця неподалік належної спадкодавцю квартири по АДРЕСА_2 та не доводять факту постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_3 у період з грудня 2016 року по 07 січня 2022 року (а.с. 136-139 т.1).

Долучені до матеріалів справи копії квитанцій про оплату позивачкою єдиного соціального внеску для ФОП від 14.12.2018, від 02.09.2019, від 03.08.2020, від 04.11.2020, від 03.05.2019, від 16.10.2018, 15.11.2018, від 04.10.2021, від 02.02.2022, від 02.12.2020, від 06.09.2021, від 03.09.2020, від 02.11.2021 є неналежними доказами, адже не містять інформації щодо предмета доказування - факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем (а.с. 144-147 т.1).

Наявні у матеріалах справи копії трьох квитанцій від 04.05.2020, від 28.12.2020 та від 22.06.2021 щодо здійснення платежів у відділенні АТ КБ "ПриватБанк" за адресою по вул. Данила Галицького, 25 у м. Дніпрі, копія квитанції від 04.04.2021 щодо здійснення платежу у відділенні "Нової Пошти" за адресою по вул. Данила Галицького, 29 у м. Дніпрі, копія квитанції від 14.06.2021 щодо придбання молока в магазині ТОВ "АТБ-Маркет" за адресою по АДРЕСА_10 та копія квитанції від 06.10.2021 про придбання сардельок за адресою по АДРЕСА_9 свідчать про здійснення нечисленних (шести) платежів (придбання товарів) у вказаний період неподалік належної квартири спадкодавця у будинку по АДРЕСА_5 та не є достатніми доказами у даній справі. Крім того, ці платежі здійснені поблизу та фактично, як стверджує позивачка, за місцезнаходженням здійснення її господарської діяльності (оренди робочого місця по АДРЕСА_9 ) (а.с. 145 т.1).

Також суду надано копію акту про непроживання за місцем реєстрації, складеного ОСОБА_8 (будинок АДРЕСА_11 ) та ОСОБА_9 (будинок АДРЕСА_12 ), затвердженого начальником КЖЕП "Центральний" ДМР 11.08.2023, згідно якого ОСОБА_1 за адресою реєстрації по АДРЕСА_3 фактично не проживала з серпня 2016 року, її особистих речей у будинку немає (а.с. 142 т.1). Однак, вказаний акт сам по собі не доводить факту проживання позивачки зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка проживала по АДРЕСА_2 . Крім того, ОСОБА_8 , згідно змісту цього акту, проживає в іншому будинку по АДРЕСА_11 .

Щодо наданої позивачкою копії акту про непроживання за місцем реєстрації по АДРЕСА_4 з дати реєстрації (13.01.2023), складеного ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , затвердженого 10.08.2023 головою квартального комітету №4 селища Таромське Ленінського району м. Дніпропетровська, то він є неналежним доказом, не містить інформації щодо предмета доказування, адже місце проживання позивачки за цією адресою було зареєстроване 13.01.2023, тобто через рік після смерті спадкодавця, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 143 т.1).

Копія рецепту від 06.04.2017, в якому зазначено ОСОБА_4 та призначені ліки для ОСОБА_3 , не доводить тривалого з грудня 2016 року протягом п`яти років спільного проживання вказаних осіб однією сім`єю, а свідчить про надання допомоги позивачкою у призначенні та придбанні ліків (а.с. 75 т.1).

Копія нотаток щодо витрат на препарати, підгузки, транспорт та інше не є розрахунково-касовими документами (чеками, квитанціями, тощо) та не можуть буди прийняті до уваги судом (а.с. 116, 141 т.1). Копія двох квитанцій (чеків) на аркуші справи 141 у томі 1 є нечитабельними, тому також не приймаються до уваги.

Долучений до матеріалів справи аудіозапис голосу жінки щодо вартості надання послуг з перевезення " ОСОБА_12 " з дому до лікарні (палати) не містить інформації про час здійснення запису, про особу (осіб), що спілкується та будь-яких інших ідентифікуючих ознак (а.с. 140 т.1).

Судом також встановлено, що між ОСОБА_3 та КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування» було укладено договір №8/5328 про надання соціальних послуг на безкоштовній основі, згідно умов якого ОСОБА_3 надавалися безкоштовні соціальні послуги в зв`язку з індивідуальними потребами останньої як одинокій особі, позбавленій піклування (а.с. 168-169 т.1).

Перед укладенням вказаного вище договору ОСОБА_3 зверталась до КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування» із заявою 18 квітня 2019 року, в якій просила прийняти її на обслуговування та зазначила, зокрема, що є одинокою особою, рідних не має (а.с. 165 т.1).

Отже, за життя спадкодавець ОСОБА_3 стверджувала, що є одинокою особою, рідних не має; не сприймала позивачку, як члена своєї родини.

Згідно абзацу першого частини п`ятої статті 7 Закону України «Про соціальні послуги» від 19 червня 2003 року №966-IV, який був чинним на час звернення ОСОБА_3 до КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування» та укладення між ними договору, соціальні послуги державними та комунальними суб`єктами, а також іншими суб`єктами, що надають соціальні послуги із залученням бюджетних коштів, в обсягах, визначених державними стандартами соціальних послуг, безоплатно надаються, зокрема, громадянам, які не здатні до самообслуговування у зв`язку з похилим віком, хворобою, інвалідністю і не мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу.

Допитані судом першої інстанції свідки вказали на епізодичні перебування позивачки за місцем проживання спадкодавця; покази свідків не містять інформації про предмет доказування, оскільки жоден свідок не підтвердив факт та обставини спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сімєю, а лише надали покази про відомі їм обставини, які не стосуються спільного проживання позивачки з померлою, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, тощо.

Крім того, покази свідка ОСОБА_4 не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ, оскільки вказаний свідок є сином позивачки, який заінтересований у вирішенні даного спору на користь його матері.

Отже, надання певної періодичної допомоги та піклування позивачкою про ОСОБА_3 , а також поховання останньої коштом ОСОБА_1 , не підтверджують факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї.

Будь-яких інших доказів, які б у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчили б про те, що в спірний період часу позивачка та спадкодавець підтримували сімейні стосунки, та що у зазначений період вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обов`язки, - суду першої інстанції вчасно не представлено без поважних причин, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про недоведеність позивачкою тверджень щодо її постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини з грудня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тому підстави для задоволення позовних вимог та встановлення вказаного вище факту - відсутні.

Місцевий суд не надав належної оцінки усім наданим сторонами доказам, зокрема, акту від 17.11.2022 (а.с. 24 т.1), рецепту лікаря від 06.04.2017 (а.с. 75 т.1), а також аудіозапису (а.с. 140 т.1), тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова