КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6878/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "А-Мега Авто" про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку,-

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

Вимоги позову мотивує тим, що 09 серпня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника юридичного відділу у ТОВ "А-Мега Авто".

23 квітня 2018 року позивачкою подано заяву про звільнення за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України із зазначенням дати звільнення 07 травня 2018 року.

07 травня 2018 року позивачкою за станом здоров`я відкрито листок непрацездатності, про що повідомлено відповідача.

Після одужання і закриття 25 травня 2018 року листка непрацездатності позивачка повинна приступити до роботи з врахуванням вихідних і святкових днів 29 травня 2018 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «А-Мега Авто» на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 85 490,26 гривень, в іншій частині позовних вимог було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року скасовано рішення попередніх інстанцій та ухвалено нове рішення, яким змінено дату звільнення позивача з 07 травня 2018 року на 28 травня 2018 року. Судами встановлено, що середньоденний заробіток позивача складав 1 473,97 гривень, а також встановлено, що відповідач здійснив розрахунок лише за 1 день перебування на лікарняному.

Після отримання постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року позивачка направила відповідачу вимогу щодо здійснення розрахунку та сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідач 29 липня 2020 року повідомив листом № 90 від 29 липня 2020 року, що здійснив оплату шляхом поштового переказу в розмірі 25 885 гривень, що складає оплату днів тимчасової непрацездатності з 08 по 25 травня 2018 року, сплатив посадовий оклад за 28 травня 2018 року та оплатив грошову компенсацію за 2 дні невикористаної щорічної відпустки. Заробітна плата сплачена 29 липня 2020 року.

Позивачка вказує, що відповідач не здійснив оплату середнього заробітку за час затримки розрахунку в період з 08 травня 2018 року по 29 липня 2020 року.

Під час розгляду справи позивачкою подано заяву про зменшення позовних вимог, у якій просить суд стягнути з відповідача 132 657,30 гривень, що із розрахунку становить середній заробіток за 90 робочих днів затримки.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 132 657,30 гривень.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку доказів.

Посилається на неправильне застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 січня 2017 року №6-2912цс16, оскільки справа, на яку послався суд, і ця справа ґрунтуються на різних правових нормах.

Вказує, що позовні вимоги обґрунтовані нормами матеріального права, а саме статтями 116, 117 КЗпП України.

Зазначає, що моментом припинення такого правопорушення зазначено 29 липня 2020 року - день фактичного розрахунку, оскільки правопорушення було триваючим, позивачка застосувала принцип співмірності вимог у кількості 90 робочих днів із розрахунку.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ "А-Мега Авто" на користь позивачки середній заробіток у розмірі 132 657,30 гривень по дату фактичного розрахунку 29 липня 2020 року.

12 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Акулова Р.О., який діє в інтересах ТОВ "А-Мега-Авто", на апеляційну скаргу.

Уважає ухвалене судом першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вказує, що 29 липня 2020 року після отримання постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року генеральним директором ТОВ «А-Мега Авто» був виданий наказ № 74-К/тр про зміну дати звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу ТОВ «А-Мега Авто» відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України з 07 травня 2018 року на 28 травня 2018 року, а також здійснено виплату грошових коштів в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за період з 10 травня 2018 року по 25 травня 2018 року; виплату в подвійному розмірі заробітну плату за роботу в святковий день (28 травня 2018 року Трійця), виплату грошової компенсації за 2 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року виправлено описку в постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року в частині визначення дати звільнення та виправлено на 29 травня 2018 року.

30 вересня 2020 року після отримання ухвали Верховним Судом генеральним директором ТОВ «А-Мега Авто» видано наказ № 97-к/тр «Про здійснення коригування розрахункових виплат ОСОБА_1 та внесення змін до наказу № 74-к/тр від 29 липня 2020 року «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 », яким змінено дату звільнення на 29 травня 2018 року та проведено коригування виплат.

Вказує, що того ж дня ОСОБА_1 направлено лист № 101, яким повідомлено про видачу наказу про внесення змін до дати звільнення та здійснення переплати в розмірі 1667,78 гривень, запропоновано звернутись до підприємства для внесення змін до трудової книжки.

Наведені обставини під час розгляду справи позивачкою усупереч статті 81 ЦПК України не спростовано.

Стверджує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та зробив висновок про те, що право на виплати ОСОБА_1 набула після ухвалення постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року та отримання судового рішення відповідачем 29 липня 2020 року.

Суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року за затримку видачі трудової книжки з відповідача стягнуто середній заробіток за час затримки за період з 07 травня 2018 року по 05 липня 2018 року.

Вказує, що положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж вимушеного прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Мотивуючи наведеним, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що право на спірні компенсаційні виплати особа набула після ухвалення постанови Верховним Судом 08 липня 2020 року та отримання цього судового рішення відповідачем 29 липня 2020 року.

Суд також вказав, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року з відповідача за затримку видачі трудової книжки стягнуто середній заробіток за час затримки за період з 07 травня 2018 року по 05 липня 2018 року.

Суд вказав, що одночасне застосування стягнення середнього заробітку за порушення трудових прав працівника при одному звільненні призведе до подвійної відповідальності роботодавця.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка як на підставу позовних вимог посилалась на положення статей 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 вказаного кодексу (в редакції на час спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи установлено, що наказом про переведення на іншу роботу від 08 серпня 2017 року ОСОБА_1 з 09 серпня 2017 року прийнято на посаду начальника юридичного відділу ТОВ «А-Мега Авто» (том 1 а.с. 84).

Наказом №АМА00000297 від 23 квітня 2018 року ОСОБА_1 на підставі її заяви звільнено з посади начальника юридичного відділу за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

07 травня 2018 року з ОСОБА_1 проведено розрахунок та сплачено грошові кошти в розмірі 38 955,40 гривень, з яких: 11 058,16 гривень - заробітна плата за квітень 2018 року, 6539,41 - заробітна плата за період з 01 травня 2018 року по 06 травня 2018 року, 21 357,83 гривень - компенсація за невикористану відпустку.

Згідно з листком непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07 травня 2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 07 травня 2018 року по 08 травня 2018 року, а згідно листка непрацездатності серія АДІ № 196871 від 10 травня 2018 року - з 10 травня 2018 року по 25 травня 2018 року.

04 липня 2018 року ТОВ «А-Мега Авто» отримало поштою від ОСОБА_1 листок непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07 травня 2018 року та листок непрацездатності серія АДІ № 196871 від 10 травня 2018 року, у зв`язку з чим на підставі рішення комісії із соціального страхування відповідач на наступний день оплатив один день листка непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07 травня 2018 року у розмірі 1 186,54 грн.

Не погодившись із звільненням, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 12 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача 85 490,26 гривень середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

27 вересня 2019 року ТОВ «А-Мега Авто» перерахувало ОСОБА_1 85 490,26 гривень середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва, що підтверджується даними платіжного доручення №2935 від 27 вересня 2019 року (том 1 а.с. 90).

Постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року у частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також у частині стягнення судового збору скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «А-Мега Авто» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу ТОВ «А-Мега Авто» відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 07 травня 2018 року на 28 травня 2018 року. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «А-Мега Авто» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

На виконання цієї постанови генеральним директором ТОВ "А-Мега Авто" видано наказ №74-к/тр "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 ", яким змінено дату звільнення з 07 травня 2018 року на 28 травня 2018 року та наказано виплатити належні виплати (том 1 а.с. 7, 105).

29 липня 2020 року ТОВ "А-Мега Авто" на виконання постанови Верховного Суду перераховано 26 092,08 гривень, що підтверджується даними платіжного доручення №4011 (том 1 а.с. 106).

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року виправлено допущену у постанові від 08 липня 2020 року описку, а саме змінено дату звільнення з 28 травня 2018 року на 29 травня 2018 року (том 1 а.с. 108-109).

На виконання вказаної ухвали Генеральним директором ТОВ "А-Мега Авто" видано наказ №97-к/тр "Про здійснення коригування розрахункових виплат ОСОБА_1 та внесення змін до наказу №74-к/тр від 29 липня 2020 року "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 "

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 08 травня 2018 року по 29 липня 2020 року (583 дні). В подальшому подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої просила суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку за 90 днів у розмірі 132 657,30 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відтак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивачка має право на компенсацію у зв`язку із порушенням строків розрахунку при звільненні.

Висновок суду першої інстанції про те, що право на такі виплати позивачка набула після ухвалення постанови Верховним Судом 08 липня 2020 року та отримання цього судового рішення відповідачем 29 липня 2020 року, є помилковим, оскільки право на отримання належних сум виникло у зв`язку із звільненням, а не на підставі судового рішення.

Разом з цим, колегія суддів враховує таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, колегія суддів робить висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

В постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року №761/9584/15-ц зазначено: "…зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні…"

Застосування до обставин цієї справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів уважає за необхідне вказати про таке.

З матеріалів справи убачається, що постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «А-Мега Авто» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу ТОВ «А-Мега Авто» відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 07 травня 2018 року на 28 травня 2018 року. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «А-Мега Авто» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

В подальшому, ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року виправлено допущену у постанові від 08 липня 2020 року описку, а саме змінено дату звільнення з 28 травня 2018 року на 29 травня 2018 року.

Установлено, що відповідачем на виконання вказаних судових рішень видавались накази №74-к/тр "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 ", яким змінено дату звільнення з 07 травня 2018 року на 28 травня 2018 року та №97-к/тр "Про здійснення коригування розрахункових виплат ОСОБА_1 та внесення змін до наказу №74-к/тр від 29 липня 2020 року "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 ". Окрім цього, на підставі вказаних наказів здійснено розрахунок із позивачкою.

Установлено, що на виконання постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року позивачці нараховано та виплачено 26 092,08 гривень.

Відтак, колегія суддів уважає, що з урахуванням обставин цієї справи та принципу співмірності, заявлений позивачкою розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню до 26 092,08 гривень, що, на думку суду, є саме тим розміром, що компенсує працівнику майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.

Проте, з матеріалів справи установлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року стягнуто з ТОВ "А-Мега Авто" на користь ОСОБА_1 85 490,26 грн середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Із змісту оскаржуваного рішення убачається, що періодом, за який нараховано середній заробіток, становить з 07 травня 2018 року по 05 липня 2018 року (58 днів).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові №686/20491/18 від 05 серпня 2020 року зазначив:

"…Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Однак за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі N 6-2912цс16 …».

Суд першої інстанції правильно послався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16, а доводи апеляційної скарги в цій частині є помилковими.

Установлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року з ТОВ "А-Мега Авто" на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з становить з 07 травня 2018 року по 05 липня 2018 року у розмірі 85 490,26 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка як на підставу позовних вимог, посилалась на положення статті 117 КЗпП України, та просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08 травня 2018 року по 29 липня 2020 року.

Ураховуючи те, що у справі №752/11686/18 з ТОВ "А-Мега Авто" стягнуто 85 490,26 гривень на підставі статті 235 КЗпП України, апеляційний суд уважає, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України призведене до подвійної відповідальності роботодавця, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно відмовивши в задоволенні позовних вимог, неповно мотивував прийняте рішення, зробивши помилковий висновок щодо часу виникнення права позивачки на отримання відповідної компенсації.

За установлених обставин, колегія суддів робить висновок про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду першої інстанції із викладенням мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова