Справа №487/5371/24
Провадження №2/487/2281/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

15.07.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Кузьменко В.В.,

за участю секретаря судових засідань Барської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Південь" про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

ВСТАНОВИВ:

24.06.2024 року ОСОБА_1 звернулись до суду з позовною заявою до суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Південь" про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 26.07.1999 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна №3490 відповідачі продали, а позивач купила двокімнатну квартиру загальною площею 44,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 11 Договору, вказаний договір купівлі-продажу від 26.07.1999 року в цей же час було зареєстровано на товарній біржі "Нерухомість-Південь" у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю" за реєстровим номером 34910.

29.07.1999 року в Миколаївському бюро технічної інвентаризації за позивачем зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером 18273.

При цьому усі істотні умови Договору сторонами були виконанні, а саме позивач вселилась в квартиру АДРЕСА_2 , а відповідачі звільнили вказану квартиру від свого побутового та господарського майна, здійснили виселення, претензій один до одного сторони або інші особи не мали. Правочин було зареєстровано в Миколаївському МБТІ відповідні відомості про нового власника ОСОБА_1 були внесені в книгу 106 КП "ММБТІ" 29.07.1999 року. 20.08.1999 року позивач зареєструвала місце свого проживання у придбаній квартирі.

Оскільки, на час укладання договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами, угода не була належним чином нотаріально посвідчена. Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочинів і на даний час. Позивач змушена звернутись з позовною заявою до суду, про захист своїх прав.

26.06.2024 року ухвалою суду було відкрито провадження по даній справі та розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що 26.07.1999 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна №3490 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_1 купила двокімнатну квартиру загальною площею 44,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

29.07.1999 року в Миколаївському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером 18273.

Умови договору купівлі-продажу нерухомого майна виконані сторонами відповідно до досягнутих домовленостей у повному обсязі.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі -продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно роз`яснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст.227ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно з ст.47ЦК України (в редакції 1963 року) тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а в даний момент відповідач ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд з метою захисту інтересів добросовісних учасників цивільних правовідносин, та дотримання принципу правової визначеності, регламентованого Європейською конвенцією про захист прав і основоположних свобод, вважає можливим визнати дійсним договір, укладений між сторонами.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст. 10, 12, 13, 18, 23, 76, 258, 259, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 328, 392 ЦК України, ст.ст. 47, 48, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Південь" про визнання договору купівлі-продажу дійсним - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26.07.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посвідчений на Товарній біржі "Нерухомість-південь" та зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №3490 від 26.07.1999 року та зареєстрований 29.07.1999 року в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №18273 - дійсним.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В.Кузьменко