ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1399/23

Провадження № 22-ц/4820/857/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), П`єнти І.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представниці позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради, виконавчий комітет Нетішинської міської ради як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 січня 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради (далі Служба у справах дітей), про стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини.

ОСОБА_1 зазначив, що він проживав разом із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . До повномасштабної агресії російської федерації проти України позивач проживав із сином у м. Енергодарі, Василівського району, Запорізької області, після чого вони переїхали до м. Нетішина, Шепетівського району, Хмельницької області як внутрішньо переміщені особи. ОСОБА_3 залишається проживати на тимчасово окупованій території у с. Велика Білозерка, Василівського району, Запорізької області, не цікавиться сином, не бере участі у його вихованні та забезпеченні. За віком і станом здоров`я відповідачка є працездатною особою та має можливість утримувати дитину. Малолітній ОСОБА_4 виражає прихильність до батька та проживає з ним тривалий час, а позивач має можливість забезпечити належні умови проживання та виховання сина. При цьому позивач не чинитиме перешкод у побаченні сина з матір`ю та сприятиме їх спілкуванню. Проживання сина ОСОБА_4 разом із батьком відповідає найкращим інтересам дитини.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд:

стягнути з ОСОБА_3 на свою користь аліменти на сина ОСОБА_4 у розмірі частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

визначити місце проживання сина ОСОБА_4 з його батьком, ОСОБА_1 за місцем його проживання у АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалою від 6 листопада 2023 року залучив виконавчий комітет Нетішинської міської ради як орган опіки та піклування (далі Орган опіки та піклування) до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 січня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки заробітку (доходу) ОСОБА_3 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 2 листопада 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.

У позові про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Суд першої інстанції керувався тим, що малолітній ОСОБА_4 проживає з батьком ОСОБА_1 і перебуває на його утриманні, а матір ОСОБА_3 не надає сину належної матеріальної допомоги, хоча за своїм матеріальним становищем вона спроможна сплачувати позивачу аліменти на дитину у такому розмірі. Закон передбачає можливість визначення судом місця проживання дитини тільки у разі, якщо батько та матір, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Оскільки сторони узгодили місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 , тобто між ними відсутній спір щодо місця проживання дитини, то правові підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визначення місця проживання дитини та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини, який має бути вирішений у судовому порядку, а проживання сина ОСОБА_4 разом із батьком відповідає найкращим інтересам дитини. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 , Служба у справах дітей і Орган опіки та піклування не подали відзив на апеляційну скаргу.

У своїх заявах про розгляд справи без їх участі Служба у справах дітей і Орган опіки та піклування зазначили, що вони підтримують рішення місцевого суду.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду в частині задоволення позову про стягнення аліментів, а тому згідно з частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та неправильно витлумачив норми статті 161 Сімейного кодексу України (далі СК України).

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині відмови в позові про визначення місця проживання дитини підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового судового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 проживали разом без реєстрації шлюбу, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .

До 2022 року ОСОБА_1 проживав із малолітнім сином за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 проживала окремо у с. Велика Білозерка, Василівського району, Запорізької області.

Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну позивач разом із сином переїхали в АДРЕСА_3 , де проживають по АДРЕСА_1 , як внутрішньо переміщені особи. ОСОБА_3 залишилася на тимчасово окупованій території.

З 1 листопада 2017 ОСОБА_1 працює на посаді начальника дільниці Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист», з квітня по вересень 2023 року йому щомісячно нараховується заробітна плата у розмірі 7 450 грн.

Малолітній ОСОБА_4 відвідує заклад дошкільної освіти №2 «Казка» Нетішинської міської ради.

Згідно висновку органу опіки та піклування від 7 грудня 2023 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відсутній спір щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , а відповідно до закону місце проживання дитини визначається за згодою батьків.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як передбачено частиною другою статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

В силу частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Із положень статті 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» слідує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція про права дитини), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. v. Ukraine» (заява №2091/13, пункти 75 76) зазначено, що наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення (Neulingerand Shuruk v. Switzerland, заява № 41615/07, пункт 135, ECHR 2010). Також ЄСПЛ зауважив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, заява №10383/09, пункт 100, ECHR, 16 липня 2015 року).

Зібрані докази вказують на те, що малолітній ОСОБА_4 проживає разом із батьком ОСОБА_1 , який забезпечує дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.

ОСОБА_1 працює та має стабільний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, є здоровою особою.

Згідно актів обстеження умов проживання від 20 червня і 17 жовтня 2023 року (а.с. 19-20) за місцем проживання позивача дитині створено необхідні умови для виховання та розвитку.

Із матеріалів справи слідує, що у малолітнього ОСОБА_4 існує прихильність і прив`язаність до свого батька ОСОБА_1 . Отже проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 відповідає найкращим інтересам дитини.

Висновок суду першої інстанції про те, що між батьками відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини є необґрунтованим. Необхідність встановлення місця проживання дитини через суд свідчить про те, що батьки не дійшли згоди з цього питання та знаходяться в конфлікті, який безумовно впливає на психологічний стан дитини. Відтак між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 виник спір, який підлягає вирішенню в судовому порядку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність визначення місця поживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 .

3. Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та зробив помилковий висновок про необґрунтованість позову в цілому, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

Позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини слід задовольнити.

Щодо судових витрат і межі розгляду цього питання

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задоволено, то ОСОБА_3 повинна відшкодувати йому обґрунтовано понесені витрати зі сплати судового збору: 1 073 грн 60 коп. за подання позову (2684?0,4) та 1 610 грн 40 коп. за подання апеляційної скарги (2684?0,4?150%), а всього 2 684 грн (1073,60+1610,40).

В частині вирішення судом першої інстанції питання розподілу судового збору за вимогою ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину рішення суду не переглядається.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 січня 2024 року в частині відмови в позові про визначення місця проживання дитини скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат із розгляду позову про визначення місця проживання дитини змінити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Енергодара, Запорізької області, разом із батьком ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 2 684 гривні судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 травня 2024 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

І.В. П`єнта

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Безкровний І.Г.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 50