Справа № 444/1599/24 Головуючий у 1 інстанції: Оприск З. Л.
Провадження № 22-ц/811/2788/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних покликається на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 13 березня 2021 року, від подружнього життя у них народилася одна дитина.

Зазначав, що наприкінці 2022 року стосунки між ними погіршилися, між ними зникло взаєморозуміння, будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у них з відповідачкою різні погляди на сімейне життя та обов`язки, подружні відносини між ними припинилися майже рік назад до дня подання позову.

Стверджував, що з кінця 2022 року вони з відповідачкою проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_1 , який було зареєстровано Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів), про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 липня 2024 року позов задоволено повністю.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), який зареєстрований 13 березня 2021 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (актовий запис № 473).

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене за неповно і неправильно встановлених обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає, що мотивувальна частина рішення підлягає зміні.

Зазначає, що важливо, що підтвердженням спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_3 є:

- відеозаписи від 06 квітня 2024 року о 21.14 год. з квартири по АДРЕСА_4 , на яких відображено ОСОБА_4 , який з використанням нецензурної лайки говорить: «коли ти нарешті звідси заберешся». В той час малолітній ОСОБА_6 бігає по квартирі,бавиться з матір`ю, ОСОБА_1 , на фоні чути її голос.

- відеозаписи від 06 квітня 2024 року о 13.48 год., на яких ОСОБА_4 , в квартирі по АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 звертається до ОСОБА_1 погрозливо зі словами: «встала і вийшла звідси», «та ти ніхтр в цій хаті, твоє слово не має жодного значення».

- аудіозаписи насильства, на яких ОСОБА_4 , з використанням грубої нецензурної лайки підтверджує, що доведе емоційно ОСОБА_1 до того, щоб вона з`їхала.

Стверджує, що враховуючи те, що 07 квітня 2024 року позивач, ОСОБА_5 , вчинив відносно неї економічне насильство, не впустив її з сином у квартиру, вона була змушена шукати інше житло. З того часу сторони проживають окремо, що підтверджується актом прийому-передачі квартири від 08 квітня 2024 року та актом про фактичне місце проживання відповідачки з дитиною.

Крім цього вказує, що підставою розірвання шлюбу є неодноразове застосування до неї психологічного, фізичного та економічного насильства, про що зазначалось у відзиві. Суд вказаних обставин також не врахував.

Вказує, що згідно термінового заборонного припису № 278109 від 24.06.2023 ОСОБА_4 відносно дружини вчиняв домашнє насильство, а саме умисні дії, які полягали у штовханнях, ударах, ображав потерпілу, виражався нецензурною лайкою в її сторону, чим вчиняв фізичне і психологічне насильство. Варто зазначити, що після 24.06.2023 сторони примирились і проживали разом, були сім`єю.

Відповідно до термінового заборонного припису від 07 квітня 2024 року, копію якого було долучено до відзиву, ОСОБА_4 строком на 5 діб було заборонено в будь-який спосіб контакту вати з відповідачкою. Терміновий заборонний припис не скасований та не визнано протиправним.

Просить змінити мотивувальну частину рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 липня 2024 року по справі № 444/1599/24, виключивши з мотивувальної частини рішення суду абзац наступного змісту:

"відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є те, що наприкінці 2022 року стосунки між сторонами погіршилися, між ними зникло взаєморозуміння, будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у них з відповідачем різні погляди на сімейне життя та обов`язки, подружні відносини між ними припинлися майже рік назад до дня подання позову. З цього часу вони з відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть.", вказавши, що подружні відносини між сторонами припинилися 07 квітня 2024 року у зв`язку із домашнім насиллям. З 07 квітня 2024 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 13 березня 2021 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (актовий запис № 473), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_7 , 2021 року народження.

З копії термінового заборонного припису стосовно кривдника від 24 червня 2023 року вбачається, що такий видано стосовно ОСОБА_4 щодо потерпілої ОСОБА_1 .

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

ОСОБА_4 мотивував позов тим, що між ним та ОСОБА_1 зникло взаєморозуміння, будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у них з відповідачем різні погляди на сімейне життя та обов`язки, подружні відносини між ними припинилися майже рік назад до дня подання позову, а тому збереження шлюбу і примирення між неможливе та суперечить їх інтересам.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що позивач наполягав на розірванні шлюбу в судовому порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, щодо необхідності зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення з покликанням на постанову Сихівського районного суду м.Львова від 03 липня 2024 року не заслуговують на увагу, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Сихівського районного суду м.Львова від 03 липня 2024 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, і накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень. На момент ухвалення оскаржуваного рішення вищезгадана постанова не набрала законної сили та була оскаржена ОСОБА_4 до Львівського апеляційного суду.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 03 липня 2024 року скасовано.

Вищезгаданою постановою Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року встановлено, що: «самі по собі складні стосунки між подружжям, наявність спорів та конфліктів між ними з приводу користування квартирою, яка належить матері ОСОБА_4 , не свідчать про вчинення саме домашнього насильства. З викладених вимог закону вбачається, що зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення дії ОСОБА_4 та подій, які зафіксовані на камері відеоспостереження, які полягали у вчиненні словесного конфлікту із ОСОБА_1 не утворюють самі по собі складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.»

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.