Справа №717/488/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Туржанського В.В.

при секретарі: Тихоненко І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Кельменці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітніх дітей та передачу дітей батькові.

Позивачка ОСОБА_1 подала до Кельменецького районного суду Чернівецької області позовну заяву у якій просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно синів ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу) починаючи з дня подачі заяви і досягнення дітьми повноліття.

Відповідач ОСОБА_2 подав до Кельменецького районного суду Чернівецької області зустрічний позов у якому просить відібрати малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 та передати дітей їх батькові ОСОБА_2 .

Представник позивачки: ОСОБА_5

Представник відповідача: ОСОБА_6

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області як орган опіки та піклування.

ВСТАНОВИВ:

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що одружився із ОСОБА_7 . У них народився син. ОСОБА_2 утримував сім?ю, їздив на заробітки на сезонні роботи. Після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_2 одразу передав банківську картку на рахунок якої приходили соціальні виплати ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_1 вигнала ОСОБА_2 із будинку, в якому вони проживали. Діти залишилися жити в ОСОБА_1 . ОСОБА_2 привозив дітям речі та продукти, відвідував їх 2-3 рази на місяць. Востаннє ОСОБА_2 спілкувався із своїми синами в квітні 2024 року, привіз їм речі та іграшки. Раніше він також постійно відвідував дітей. ОСОБА_2 раніше жив у будинку своєї матері. Зараз живе у будинку дружини. З грудня 2023 року синів не відвідував. Приїхав до дітей у березні 2024 року, а потім у квітні. У квітні 2024 року дав дітям одяг, іграшки та гроші в сумі 400 гривень. Постійно передавав одяг, давав дітям кошти. У січні 2024 року ОСОБА_2 заблокував банківську картку, на яку перераховується соціальна допомога для дітей, бо вважає, що ОСОБА_1 використовує ці кошти не на потреби дітей. У березні 2024 року ОСОБА_2 звертався до поліції, бо його не пускали до дітей. Раніше таких випадків не було. Коли старший син захворів, ОСОБА_2 відвіз його та ОСОБА_1 в лікарню. З грудня 2023 року до квітня 2024 року ОСОБА_2 не бачився із синами, оскільки був на роботі. З грудня 2023 року спілкувався із синами один раз. ОСОБА_2 спілкувався із синами по телефону. Коли ОСОБА_2 буде на роботі, за дітьми буде доглядати його дружина.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що не визнає позов ОСОБА_1 . Відповідач не ухилявся від виховання дітей. Після смерті дружини ОСОБА_2 повернувся жити у будинок своїх батьків. ОСОБА_2 відвідував дітей, доглядав за ними. ОСОБА_2 оформив соціальну допомогу на утримання дітей. Всі кошти соціальної допомоги отримувала ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримує зустрічний позов. ОСОБА_6 просить врахувати відсутність прямого транспортного сполучення з с. Недобоївці у якому проживав ОСОБА_2 із с. Вовчинець, де проживали його діти. ОСОБА_2 не згідний із висновком органу опіки та піклування, вважає, що ним створені необхідні умови для проживання дітей з ним, їх розвитку і виховання.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позов та пояснила, що у 2018 році ОСОБА_2 приїхав до них. ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 про те, що її донька хворіє. У ОСОБА_7 була епілепсія, вона була інвалідом дитинства. Через деякий час ОСОБА_7 завагітніла. У ОСОБА_2 та ОСОБА_7 народився син. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб. Матеріально доньку утримувала ОСОБА_1 ОСОБА_2 приїжджав до дружини як гість. Подружнє життя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 не складалося. ОСОБА_2 не жив із сім?єю. ОСОБА_2 померла в лікарні в м. Чернівці. Востаннє ОСОБА_2 бачився із синами 19 грудня 2024 року. Потім ОСОБА_2 хотів взяти дітей на Різдво. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт. ОСОБА_1 не чинить ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дітьми. Менший син взагалі не знає батька, діти його бояться. У 2022 році протягом пів-року ОСОБА_2 взагалі не відвідував дітей. З`явився лише щоб отримати довідку про те, що він має двох дітей. У січні 2024 року ОСОБА_2 заблокував банківську картку для соціальних виплат. Діти періодично хворіють. Відповідач не має досвіду піклуватися про дітей. Після смерті ОСОБА_8 відповідач не хотів жити з дітьми, нічого про це не казав, забрав свої речі і поїхав додому до своїх батьків. Коштами соціальних виплат розпоряджалася ОСОБА_1 . У березні 2024 року ОСОБА_1 взагалі не бачила ОСОБА_2 . ОСОБА_1 бачила на вулиці поліцейських. У квітні 2024 року ОСОБА_2 привіз дітям куртки, спортивні костюми і дав 400 гривень. Від січня 2024 року ОСОБА_2 більше нічого дітям не давав.

Представник позивачки ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримала позов з підстав зазначених у позовній заяві та додатково пояснила, що ОСОБА_2 не доглядав за своїми дітьми, хоча на нього була оформлена відпустка по догляду за дітьми.

Малолітній ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що зараз він живе з своєю бабою ОСОБА_1 і бажає далі жити з нею. ОСОБА_3 знає, що ОСОБА_2 це його батько. ОСОБА_2 приїжджає до ОСОБА_3 .

Представник виконавчого комітету Кельменецької селищної ради як органу опіки та піклування в судове засідання не з?явився. Виконавчий комітет Кельменецької селищної ради надіслав до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав з тих підстав, що ОСОБА_2 не висловлює бажання виховувати та утримувати дітей. На думку органу опіки та піклування, ОСОБА_2 не виявляє турботи про синів.

Виконавчий комітет Кельменецької селищної ради не надіслав до суду висновок щодо розв`язання спору за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітніх дітей та передачу дітей батькові.

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати до суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Тлумачення змісту зазначених приписів СК України дає змогу зробити висновок, що вони не допускають винятків щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок. У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливості надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо. Однак ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом захищають права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак невчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень. Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, суд не може відмовити в ухваленні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку. Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Свідок ОСОБА_10 дала суду показання про те, що ОСОБА_1 є її матір?ю. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від народження жили в ОСОБА_1 , яка за ними доглядала. ОСОБА_10 доглядала за цими дітьми. Діти відносяться до неї як до матері. ОСОБА_2 рідко відвідує дітей. Він приїжджав на короткий час. Востаннє ОСОБА_2 відвідував дітей 19 грудня 2023 року. Після смерті ОСОБА_8 відповідач не з?являвся протягом пів-року, потім відвідував дітей раз на квартал і проводив з синами 15-20 хвилин.

Свідок ОСОБА_13 дала суду показання про те, що вона живе в с. Вовчинець Дністровського району по сусідству із ОСОБА_1 та іноді допомагає ОСОБА_1 доглядати за онуками. Після смерті дружини ОСОБА_2 приїжджав до дітей один раз на два три тижні. Коли ОСОБА_2 приїжджав, він проводив з дітьми 15-20 хвилин. Востаннє ОСОБА_2 приїжджав до дітей в січні 2024 року. Від січня 2024 року свідок не бачила ОСОБА_2 в с. Вовчинець.

Свідок ОСОБА_14 дала суду показання про те, що ОСОБА_2 не жив в с. Вовчинець. Він приїжджав на вихідні і пояснював, що у нього робота. Востаннє свідок бачила ОСОБА_2 в с. Вовчинець у грудні 2023 року. після смерті матері діти живуть із ОСОБА_1 . ОСОБА_2 відвідував дітей раз на 2-3 тижні.

Свідок ОСОБА_15 дала суду показання про те, що ОСОБА_2 це рідний брат чоловіка її доньки. Після смерті дружини діти ОСОБА_2 живуть у ОСОБА_1 . Зі слів ОСОБА_2 свідку відомо, що ОСОБА_2 їздив до дітей 2-3 рази на місяць, купував дітям одяг та взуття. Свідок була вдома у ОСОБА_2 . ОСОБА_2 створив всі необхідні умови для проживання дітей.

Свідок ОСОБА_16 дала суду показання про те, що знає ОСОБА_2 , який позивач у неї гроші для придбання дітям пральної машини, а також для лікування дітей. Зараз ОСОБА_2 живе в м. Хотин у будинку своєї дружини. Там є умови для проживання дітей. Свідок також передавала ОСОБА_2 дитячі речі.

Свідок ОСОБА_8 дала суду показання про те, що ОСОБА_2 є її сином. Після смерті дружини ОСОБА_2 відвідував дітей щотижня. Потім рідше, а саме раз на два тижні, раз на місяць. Свідок також відвідувала своїх внуків. ОСОБА_1 сказала, що не віддасть дітей. ОСОБА_2 допомагав дітям. У листопаді 2023 року був конфлікт із ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_1 по телефону ображала ОСОБА_8 . Востаннє ОСОБА_8 бачилася із ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в червні 2023 року.

Свідок ОСОБА_19 дала суду показання про те, що вона є дружиною ОСОБА_2 . Вони познайомилися вкінці 2022 року. ОСОБА_2 розповів свідку, що його дружина померла і він має двох дітей, що дітей йому не дають. По телефону ОСОБА_2 просив ОСОБА_1 відпустити дітей з ним на ринок щоб купити дітям одяг, однак ОСОБА_1 відмовила. У березні 2024 року з ОСОБА_1 був конфлікт з приводу виплат на дітей. Свідок вважає, що у виконавчому комітеті Кельменецької селищної ради до них ставляться упереджено. Працівник виконавчого комітету кричала на них і працівники селищної ради не прийшли обстежити їх житлові умови. У березні ОСОБА_1 не пустила ОСОБА_19 та ОСОБА_2 до дітей. Свідок особисто зверталася до органу опіки та піклування в м. Хотин, спілкувалася із психологом. ОСОБА_19 згідна щоб діти жили в її сім?ї. В будинку свідка облаштували кімнату для проживання дітей. Свідок намагалася познайомитися із дітьми, двічі приїжджала в с. Вовчинець, але її не пускають до дітей.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 травня 2019 року. ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вказані обставини стверджуються копією свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , копіями свідоцтв про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 19 січня 2022 року ОСОБА_8 , яка була інвалідом другої групи з дитинства, померла. Вказані обставини стверджуються копією довідки до акта огляду МСЕК та копією свідоцтва про смерть ОСОБА_8 з момент у її смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 живуть із своєю бабусею ОСОБА_1 в с. Вовчинець Дністровського району Чернівецької області. ОСОБА_2 із синами не проживає, не приймає участі у їх вихованні. Вказані обставини стверджуються копіями довідок виданих старостою Вовчинецького старостинського округу Кельменецької селищної ради, копію акту обстеження житлово-побутових умов сім?ї ОСОБА_1 , показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Суд вважає, що відповідач не надав суду доказів, які б свідчили, що він піклується про духовний і фізичний розвиток своїх синів, надавав матеріальну допомогу на їх утримання, спілкувався з дітьми у необхідному обсязі та цікавився їх здоров`ям, життям, інтересами.

Суд враховує, що з грудня 2023 року ОСОБА_2 лише двічі приїжджав до синів. ОСОБА_2 не надав суду доказів, які б підтверджували, що він в період з грудня 2023 року, тобто з часу коли він припинив можливість ОСОБА_1 розпоряджатися коштами, які виплачувалися ОСОБА_2 як соціальні допомоги, утримував своїх синів, що свідчить про його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

Обставини цієї справи не свідчать про злісне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Суд враховує, що відповідач після відкриття провадження у справі виявляє бажання утримувати та виховувати синів, жити із своїми дітьми однією сім?єю.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, поведінки відповідача, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дітей, зокрема в частині їх права на спілкування з батьком та збереження зв`язків із сім`єю, суд вважає відсутніми підстави для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Розірвання сімейних зв`язків можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволені позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав слід відмовити, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання обов`язків з виховання синів.

При цьому суд враховує бажання відповідача спілкуватися із синами, бажання відповідача змінити свою поведінку, а тому суд вважає необхідним в інтересах дітей, надати можливість батькові та синам налагодити їх родинні стосунки.

На думку суду висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не містить обгрунтованого висновку по застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відповідача.

Згідно до ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд вважає, що в даному випадку висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дітей.

Згідно до ч.3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

В даному випадку судом встановлено, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. Вимога ОСОБА_1 про застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав, є передчасною і задоволенню не підлягає, а враховуючи, що діти не передані їй під опіку чи піклування немає підстав і для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Таким чином, закон закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною. Таке переважне право полягає в тому, що таке суб`єктивне право надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне сімейне право. Внаслідок цього переважне право на проживання разом з дитиною (а) спрямовано на набуття (відновлення) немайнового права на сім`ю, (б) виникає разом із певним суб`єктивним правом та перебуває в пасивному стані до настання юридичних фактів передбачених в законі, (в) реалізується, як правило, за участю іншого суб`єкта, внаслідок чого носій переважного права може набути суб`єктивне право, (г)захищається шляхом переведення або відновлення прав та обов`язків, набутих третьої особою всупереч перевагам, які має суб`єкт переважного права, на нього. Законом прямо допускається,що батькам може бути відмовлено в реалізації переважного права, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

Оскільки СК України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то розкрити зміст цього поняття можна через підхід, що застосовує Європейський суд з прав людини.

Так, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо не придатною або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним (пункти 78, 100 рішення ЄСПЛ у справі «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09).

Такий алгоритм має бути врахований при вирішенні питання про відібрання дитини з огляду на норми частини третьої статті 163 СК України, у тому числі у спорі між батьком дитини та бабою, в якої діти проживали довгий час, оскільки взаємини між дідом/бабою та онуками, які спільно проживають тривалий час, підпадають під дію статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Вирішення питання про відібрання дітей у баби малолітніх онуків, як і вирішення питання про неможливість відібрання дитини на користь позивача (батька дитини) становить втручання у право кожної із сторін у справі на повагу до їх сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно (а) здійснено згідно із законом, (б) відповідає одній чи кільком законним цілям, що визначені пунктом 2 статті 8 Конвенції, (в) є необхідними у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей.

На питання, чи передбачене втручання у право сторін законом, закон (стаття 163 СК України) відповідає ствердно, оскільки закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною, але закон допускає, що батькам може бути відмовлено в цьому, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

На питання, чи відповідає втручання у право однієї із сторін цілям, про яке йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції, суд вважає, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод дитини і відповідно вона має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.

Визначаючи, чи був захід із втручання у право однієї із сторін необхідним у демократичному суспільстві, суд, беручи до уваги справу в цілому, має розглядати підстави, наведені для виправдання застосування заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин справи вони можуть відрізнятися.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

Воз`єднання дитини з біологічним батьком є важливим позитивним обов`язком держави, і право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя. Право батька на проживання з його малолітньою дитиною має бути захищене, й у правовідносинах, що складаються між батьком і дитиною, бабою і дитиною, він має переважне право на проживання з дитиною.

Позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 мають позитивні характеристики, створили належні умови для проживання дітей, баба має дохід у вигляді пенсії, постійний дохід батька складається із соціальних допомог. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували інші доходи ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Проте визначальним у цих правовідносинах є те, що негайне відібрання дітей може негативно позначитися на самих дітях, а тому необхідне вжиття попередніх та поступових заходів. Такі ускладнення пов`язані з тим, що діти з народження протягом тривалого часу (з моменту народження ) та після смерті матері, тобто з січня 2022 року весь час проживали і на момент розгляду справи проживають у баби, яка займається їх вихованням, піклуванням, підтриманням здоров`я та матеріальним забезпеченням. Фактично сім`єю для дітей після смерті матері були їх баба та дід.

Суд також враховує, що після смерті дружини відповідач неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки.

Беручи за основу у вирішенні цього спору принцип найкращих інтересів дітей, суд звертає увагу на те, що негайне відібрання малолітніх дітей не буде сприяти забезпеченню спокійного та стійкого середовища для них, стане емоційним стресом, не буде враховано і їх поглядів, що у сукупності охоплює складові елементи вказаного принципу. Проживання малолітніх разом з бабою і дідом становить для них звичне стабільне сімейне середовище з народження.

Таким чином, суд, розуміючи складність ситуації і перебуваючи на позиції про необхідність забезпечення умов для спільного проживання батька разом зі своїми дітьми, вважає, що спір слід вирішити на користь відмови у негайному відібранні дітей, покладаючи на компетентні органи держави в контексті виконання позитивних обов`язків держави зобов`язання забезпечити систему послідовних кроків у напрямку возз`єднання батька з дітьми, щоб запобігти негативному впливу на дітей.

З урахуванням пропорційності втручання у право позивача на повагу до його сімейного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, та норм частини третьої статті 163 СК України допускаються випадки відмови батьку у негайному відібранні дитини, що є необхідним у цій ситуації. В інтересах дітей в ситуації, що склалася у цій справі, доцільно спочатку вжити відповідних підготовчих заходів, спрямованих на адаптацію дітей та батька до відновлення стосунків, а також підготовки для проживання дітей разом із батьком, після чого протягом перехідного періоду потрібно вирішити питання про безпосереднє проживання дітей з батьком.

Подібний підхід був застосований у рішенні ЄСПЛ у справі «N.TS. and other v. Georgia» від 02 лютого 2016 року (заява № 71776/12).

Ухвалюючи рішення суд враховує інтереси дітей, необхідність збереження сімейного оточення і підтримання відносин, піклування, захист і безпеку дітей, вразливий стан та необхідність постійного догляду, право дітей на здоров`я, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків протягом всього життя дітей, піклування батька про дітей, відносини між дітьми і батьком, тривалий строк проживання дітей з бабою, ставлення ОСОБА_3 до батька, психологічний стан дитини у разі передачі дітей батьку, з яким діти не проживали з час смерті матері, тобто понад два роки.

Суд також враховує, згідно довідки виданої амбулаторією загальної практики та сімейної медицини с. Нелипівці №2 від 23 січня 2024 року, у зв?язку із наявністю у ОСОБА_8 епілепсії, її сину ОСОБА_3 протипоказані стреси. Суд вважає, що така обставина свідчить про те, що відібрання дітей від баби та діда для проживання з батьком суперечитиме інтересам дітей.

Суд враховує, що з урахуванням статей 151, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з батьками. Суд вважає, що ОСОБА_2 спроможний забезпечити належні умови для фізичного, духовного, соціального розвитку та матеріально забезпечувати малолітніх синів.

Разом з тим, у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Суд вважає, що в врахування того, що малолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 після смерті їх матері з січня 2022 року проживали і проживають разом із бабою і дідом, які постійно протягом тривалого часу піклуються про них, у даному випадку найкращим інтересам дітей буде відповідати залишення їх у середовищі, в якому вони тривалий час проживали разом з бабою та дідом, враховуючи особливості психічного розвитку дітей.

При цьому відмова у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей з батьком не позбавляє його права брати участь у вихованні дітей, підтримувати з ними регулярні стосунки, піклуватися про стан їх здоров`я, а також фізичний та моральний стан.

Згідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. ст. 150, 151, 155, 163, 164, 179 - 183, 186, 191 СК України, керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 15, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 209, 258, 263, 264, 265, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_2 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітніх дітей та передачу дітей батькові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Надіслати сторонам копії рішення протягом двох днів з дня його складання.

Повне рішення суду складено 03 червня 2024 року.

Суддя: