Справа № 442/7151/24
Провадження № 2/442/1705/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2024 р. Суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Курус Р.І., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Тунський Андрій Романович, до Акціонерного товариства "Сенс Банк", третьої особи Дрогобицького відділу Державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и л а :

Представника ОСОБА_1 адвокат Тунський А.Р. 29.08.2024 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду через систему "Електронний суд" з позовом, в якому просить зняти арешти накладені на все майно ОСОБА_2 згідно постанови про відкриття виконавчого провадження серія та номер ВП №46741784, виданої 04.03.2015 номер запису про обтяження 9089130 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер ВП 50527628, виданої 20.04.2016 номер запису про обтяження 14266832.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. 04.06.2024 він звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом, однак приватний нотаріус повідомив, що видати свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_2 неможливо, оскільки на спадкове майно померлого накладено арешт. З листа Дрогобицького ВДВС він дізнався, що виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт та боржником в яких був його батько, повернуті стягувачу у зв`язку з недостатністю коштів від реалізації заставного майна для задоволення вимог стягувача. повернення виконавчого документу не передбачає зняття арешту з майна боржника.

Посилається на положення ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Дослідивши заяву та додані до неї матеріали, вважаю, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

З матеріалів позову вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_2 .

04 червня 2024 року було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_2 , проте Постановою від 13 липня 2024 року приватного нотаріуса Легеди М.М. було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку із накладеними арештами на нерухоме майно.

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка сформована приватним нотаріусом Легедою М.М на все нерухоме майно ОСОБА_2 накладено арешти на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: ВП № 46741784, виданий 04.03.2015 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 50527628, виданий 20.04.2016.

Обидві відповідні Постанови були винесені на виконання виконавчого листа, що виданий на підставі Рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року у справі № 442/8052/14 у відповідності до якого в рахунок погашення заборгованості в сумі 12014,88 евро та 18512,73 грн. за кредитним договором №612- 38-23/04 від 21.06.2006 року боржником по якому є ОСОБА_3 , звернуто стягнення на предмет іпотеки, за договором іпотеки від 21.06.2006 року, р. №1031, а саме - садовий будинок, «А-1», загальною площею - 71,6 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована на території садівничого товариство «Світанок» 16 площею 0,0459 га, призначення якої - ведення садівництва, які належать ОСОБА_4 .

Зазначає, що судове рішення було повністю виконано, а саме звернуто стягнення на садовий будинок, «А-1», загальною площею - 71,6 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована на території садівничого товариство «Світанок» 16 площею 0,0459 га, призначення якої - ведення садівництва. Майно було реалізовано на прилюдних торгах. Разом з тим арешт на все майно ОСОБА_5 у встановленому порядку знятий не був.

Листом від 02.08.2024 року Дрогобицьким ВДВС було відмовлено у знятті арештів з усього майна ОСОБА_2 . Таку відмову позвиач вважає протиправною, оскільки той факт, що що вилучених коштів не вистачило для погашення боргу ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк» жодним чином не може бути підставою для арешту іншого майна належного ОСОБА_2 .

Проте, в рішенні Дрогобицького міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року зазначено, що ОСОБА_2 також виступив поручителем за кредитним договором №612-38-23/04 від 21.06.2006 року боржником по якому є ОСОБА_3 , а відтак вважаю, що позивач, як спадкоємець померлого батька з урахуванням зазначених вище норм закону, фактично може бути боржником у виконавчому провадженні та не може пред`являти такий позов.

Одночасно позивачем надано відомості про те, що виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт нерухомого майна завершено.

Разом з тим, до матеріалів позову не надано відомостей про існування спору щодо права власності на спадкове майно у іншої, крім позивача, особи та не ставиться питання про визнання права власності на таке майно.

З врахуванням наведеного, вважаю посилання позивача на норми цивільного законодавства щодо захисту права власності безпідставними з огляду на те, що позивачем не зазначено обставин та не визначено особи, якою порушено право позивача, що свідчить про відсутність спору про право.

Крім цього, частиною першою статті 431 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

При цьому гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державного виконавця.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Водночас за змістом положень статей 2, 4 та 19 КАС України до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім того, порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби встановлено Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Оскільки Цивільним процесуальним кодексом України не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця особами, які не є сторонами такого виконавчого провадження, то відповідно до частини першої статті 287 КАС України такі спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Тобто, відповідно до статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та частини першої статті 287 КАС України рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця можуть бути оскаржені особами, які не є сторонами такого виконавчого провадження, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 червня 2019 року у справі № 917/2267/14 (провадження № 12-32гс19).

Вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

За матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 станом на час постановлення даної ухвали, не є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого накладено арешт на майно спадкодавця, тобто не являється стороною виконавчого провадження, вимоги про визнання за ним права власності на майно не ставить, а лише хоче звільнити таке майно з-під арешту, вважаючи відмову державного виконавця у скасуванні арешту майна протиправною, а відтак, вважаю, що неможливо здійснювати розгляду його позову в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства, оскільки згідно з приписами частини першої статті 287 КАС України та частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» розгляд цих вимог віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі № 917/2267/14 (провадження № 12-32гс19), який є обов`язковим для врахування при застосуванні норми права за приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України, особа, яка не є учасником виконавчого провадження, однак вважає, що діями чи рішенням виконавця порушено її права, може звернутися за захистом своїх порушених прав до суду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, відповідно до пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України суддя повинен відмовити у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому, вважаю за необхідне роз`яснити позивачу його право на звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження дій державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 186, 259, 260, 261, 354-355 ЦПК України, суддя

ухвалила:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Тунський Андрій Романович, до Акціонерного товариства "Сенс Банк", трьої особи Дрогобицького відділу Державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Дата складення ухвали 03 вересня 2024 року.

Суддя Курус Р.І.