Справа№938/60/24
Провадження № 2/938/103/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Джуса Р.В.,

з участю: секретаря судового засідання Мартищук Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом:- ОСОБА_1 ,

- ОСОБА_2 ,

до відповідача: ОСОБА_3 ,

про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

за участю :

від позивача №1: ОСОБА_1 ,

від позивача №2: не з`явився;

від відповідача: ОСОБА_3 ;

Обставини справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про витребування у відповідача майна домогосподарства, вказаного у договорі купівлі-продажу від 02.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., зареєстрованого в реєстрі за №1724.

Ухвалою суду від 08.02.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 06.03.2024.

Подальший хід розгляду справи, підстави відкладення підготовчих засідань, викладено в ухвалах суду.

Ухвалою від 08.04.2024, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті в судовому засіданні на 01.05.2024.

У зв`язку із неявкою того чи іншого учасника справи, судові засідання неодноразово відкладались.

Зокрема, в судове засідання 01.05.2024 з`явився відповідач. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, причин неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Зокрема позивач №1 та представник позивачів були присутніми в підготовчому засіданні 08.04.2024, та їх було повідомлено про дату судового засідання під розписку в приміщенні суду. Згідно наявного у справі рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №819 та списку розсилки поштових відправлень, повістку про виклик до суду на 01.05.2024, позивач №2 ОСОБА_2 отримала 23.04.2024. У зв`язку із неявкою позивачів та їх представника, розгляд справи було відкладено на 28.05.2024.

В судове засідання 28.05.2024 з`явився відповідач. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились. Від позивача №1 ОСОБА_1 на адресу суду 27.05.2024 надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки він немає змоги прибути до суду за сімейними обставинами. Позивач №2 ОСОБА_2 причин неявки не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №360.

Адвокат Федасюк Л.Д., який представляє інтереси позивачів, причин неявки в судове засідання не повідомив. Відтак розгляд справи було відкладено на 12.06.2024.

В судовому засіданні 12.06.2024 за участю позивача №1 та відповідача, розгляд справи було відкладено на 04.07.2024.

В судове засідання 04.07.2024 з`явився позивач №1 та відповідач. Позивач №2 в черговий раз в судове засідання не з`явилась, причин неявки не повідомила. Згідно наявного у матеріалах справи списку розсилки поштової кореспонденції, та інформації отриманої на офіційному сайті АТ "Укрпошта", судова повістка про виклик до суду, була вручена позивачці №2 - 28.06.2024.

Адвокат Федасюк Л.Д., який представляє інтереси позивачів, причин неявки в судове засідання не повідомив, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Позивач №1 ОСОБА_1 просив суд розглядати справу без участі його представника та без участі позивача №2 ОСОБА_2 .

Відповідач не заперечив проти розгляду справи без участі позивача №2 та представника позивачів.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, законодавцем визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, у разі їх неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

З огляду на викладене, оскільки позивач №2 та її представник адвокат Федасюк Л.Д. будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання повторно не з`явились, а позивач №1 та відповідач не заперечують проти розгляду справи без участі позивача №2 та представника позивачів, і їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе завершити судовий розгляд справи без участі представника відповідача.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція позивачів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі посилаються на те, що 02.09.2004 року вони відчужили громадянину ОСОБА_3 належне їм домогосподарство розташоване в АДРЕСА_1 . Відповідний договір купівлі продажу було посвідчено приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., та зареєстровано в реєстрі 02.09.2004 за №1724. Відповідно до п.4.3 договору, сторонами було погоджено, що відповідний договір підлягає державній реєстрації, та необхідно здійснити державну реєстрацію права власності. Згідно із п.4.8 договору, було визначено, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору.

На думку позивача, відповідач навмисно не виконав вимоги п.4.3 та4.8 договору, та не провів реєстрацію покупки.

Згідно інформації із Державного реєстру речових прав, станом на 28.12.2023, власником частини спірного будинку АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 .

Позивач №1 також посилається на те, що він є інвалідом ІІ групи, оскільки отримав поранення в ході бойових дій. Від держави йому належать певні соціальні пільги, однак він не може отримати такі, оскільки за ним числиться спірне майно. В добровільному порядку відповідач вирішити цей спір не бажає.

Позивачі просять, витребувати у відповідача домогосподарство, вказане у договорі купівлі-продажу від 02.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., зареєстрованого в реєстрі за №1724.

В судовому засіданні позивач №1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, вважає, що він та його дружина надалі є власниками спірного будинку, та є зареєстровані в ньому.

Правова позиція відповідача.

Відповідач письмового відзиву на позов не подав. В судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі. Вважає, що спірне майно належить йому, та він зареєстрував право власності на майно у 2024 році, що підтверджується наданим ним витягом із державного реєстру речових прав. Зауважив, що намагався зареєструвати право власності на майно раніше, однак не зміг цього зробити, оскільки йому чинились перешкоди зі сторони позивача №1, який не хотів виписуватись із спірного будинку, у зв`язку із чим він змушений був звертатись до суду. Після того, як позивача було виписано із будинку за рішенням суду, він часто хворів, тому не мав змоги провести реєстрацію права власності раніше. Просить у позові відмовити.

Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.04.2004 серії НОМЕР_1 , та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.01.2004 №2527521, у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебував житловий будинок загальною площею 103,1кв.м., житловою площею 53,0кв.м. Частка кожного із співвласників становила (а.с. 35,36)

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2004 (а.с.29) укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з однієї сторони, як продавцями, та ОСОБА_3 , з іншої сторони, як покупцем, відповідач ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та який належав продавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого Красницькою сільською радою 10.01.2004 на підставі рішення Красницької сільської ради від 18.11.2003 №49.

Вказаний договір, 02.09.2004 було посвідчено приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., та зареєстрованого в реєстрі за №1724.

Відповідно до п.2.1 договору, продаж житлового будинку із господарськими будівлями, було вчинено за 57 000,00грн, які отримані продавцями від покупця, під час оформлення договору.

Відповідно до п.4.3 договору сторони погодили, що вказаний договір підлягає державній реєстрації, а також необхідно здійснити державну реєстрацію права власності.

Згідно п.4.8 договору, сторони також погодили, що право власності на житловий будинок із господарськими будівлями у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору.

Відповідно до витягу про реєстрацію в державному реєстрі правочинів від 02.09.2004 №78973, договір купівлі продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано в державному реєстрі правочинів 02.09.2004 за №73540 (а.с. 96).

Згідно довідки Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 14.03.2023 №105-39/41-76008, за архівними даними, станом на 31.12.2012 право власності на частку житлового будинку в АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності виданого 10.01.2004 Виконавчим комітетом Красницької сільської ради згідно рішення від 18.11.2003 №49. (а.с. 32).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, від 28.12.2023 №360352105, станом на 28.12.2023 ОСОБА_2 значилась власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-10).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 06.11.2023 (а.с. 30) ОСОБА_1 , з 06.11.2023 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 08.03.2024 складеного комісією Красницького старостинського округу Верховинської селищної ради на замовлення ОСОБА_3 , в будинку АДРЕСА_1 , разом із заявником зареєстровані: ОСОБА_4 -дружина; ОСОБА_5 син; ОСОБА_3 - син; ОСОБА_6 - син. (а.с. 85).

Згідно витягів з реєстру територіальної громади від 14.03.2024 (а.с. 90,91) ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 , з вересня 2009 року зареєстровані, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08.04.2024, виданого Верховинською селищною радою ОСОБА_2 , в будинку АДРЕСА_1 , разом із заявником зареєстрвоані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 101).

06.02.2024 ОСОБА_1 було підписано заяву приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 99).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 19.02.2024 №366406297, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_3 . Право власності набуте на підставі договору купівлі продажу від 02.09.2004, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., та зареєстрованого в реєстрі за №1724. Дата державної реєстрації права власності: 14.02.2024 (а.с. 88).

Відповідно до державного акту на право власності на землю серії ЯЕ №830489, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1412, кадастровий номер 02001:::0049, за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с.Красник, Верховинського району, Івано-Франківської області (а.с. 92).

Згідно постанови Верховного суду від 14.05.2020 у справі №340/429/17 (а.с. 81-84) , залишено без змін рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2018 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року, у цій справі.

У вказаній постанові судом встановлено, що у серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Красницька сільська рада Івано-Франківської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання. Зокрема ОСОБА_3 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання в даному будинку.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом будинком АДРЕСА_1 . У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Верховинського районного суду від 24 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 790 грн скасовано.

Залишаючи без змін рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2018 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року, Верховний суд зазначив наступне: «Встановивши, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та бажає,щоб ОСОБА_1 , який у зв`язку з відчуженням на користь позивача вказаного будинку втратив право користування ним, знявся з реєстрації у цьому будинку, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом будинком АДРЕСА_1 та що таке рішення суду є підставою для Красницької сільської ради для зняття з реєстрації останнього з цього будинку.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні будинком та те, що останній не звертався до нього з позасудовою вимогою про зняття з реєстрації, не впливають на правильність вирішення справи судами по суті, оскільки ОСОБА_3 , як власник нерухомого майна, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а також у будь який момент вимагати усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном»

Оцінка суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленої вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі статтею 182 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно із положеннями ч.1 ст.346 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), однією із підстав припинення права власності, є відчуження власником свого майна.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зробила такі висновки:

«Спірні правовідносини у справі виникли 21 листопада 2011 року (дата укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири).

Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:

у ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657),

за Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону України №1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через що юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року.

Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону № 1878-VI) не належали.

Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону України № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу».

З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у цій постанові, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.

Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Відтак, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності».

Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 3 і 4 ст. 12 ЦПК України);

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України);

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2004 укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з однієї сторони, як продавцями, та ОСОБА_3 , з іншої сторони, як покупцем, відповідач ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та який належав продавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого Красницькою сільською радою 10.01.2004 на підставі рішення Красницької сільської ради від 18.11.2003 №49.

Вказаний договір, 02.09.2004 року було посвідчено приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., та зареєстровано в реєстрі за №1724.

Відповідно до п.4.3 та 4.8 договору сторони погодили, що вказаний договір підлягає державній реєстрації, а також необхідно здійснити державну реєстрацію права власності. Також визначили, що право власності на житловий будинок із господарськими будівлями у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору.

Відповідно до витягу про реєстрацію в державному реєстрі правочинів від 02.09.2004 №78973 (а.с.96) договір купівлі продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано в державному реєстрі правочинів 02.09.2004 за №73540.

Враховуючи, положення укладеного сторонами договору, наведені судом норми матеріального права та правові висновки верховного суду, саме з моменту державної реєстрації вказаного договору як правочину 02.09.2004, ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, право власності позивачів Бежука ММ. Та ОСОБА_2 було припинено.

Більше того, як вбачається із матеріалів справи, а саме згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 19.02.2024 №366406297, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_3 . Право власності набуте на підставі договору купівлі продажу від 02.09.2004, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., та зареєстрованого в реєстрі за №1724. Дата державної реєстрації права власності: 14.02.2024.

Відсутність тривалий час державної реєстрації покупцем придбаного майна, не відновлює право власності особи, яка відчужила своє майно, а, отже, твердження позивачів, про те, що відповідач не набув права власності на спірне майно у встановленому законом порядку, є безпідставними.

Не спростовують факту права власності відповідача на спірне майно й ті обставини, що позивачі зареєстровані у спірному житловому будинку, оскільки реєстрація місця проживання в житловому будинку не є способом набуття права власності, та не породжує прав власності на будинок.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачами не доведено, що спірне майно перебуває у їх власності, не спростовано перебування спірного майна у власності відповідача, як нового власника та не доведено існування підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Судові витрати.

Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, а тому судові витрати у справі у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 10-13, 49, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння майна домогосподарства, вказаного у договорі купівлі-продажу від 02.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., зареєстрованого в реєстрі за №1724- відмовити.

Понесені позивачем №2 витрати по сплаті судового збору, залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач №1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , персональний ідентифікаційний номер- НОМЕР_2 ;

позивач №2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання, за адресою: с.Спас, Коломийський район, Івано-Франківська область, персональний ідентифікаційний номер- НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , персональний ідентифікаційний номер- ;

Повне рішення складено 15.07.2024.

Суддя Роман ДЖУС