Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1487/24 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 69 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №274/1487/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ), який було зареєстровано 21.02.2017 Бердичівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №84;

- після розлучення, дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати з ним.

Позов обґрунтовано тим, що спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на шлюб та сім`ю. У зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, шлюб існує формально, подальше збереження є недоцільним, примирення неможливе. Враховуючи викладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 21.02.2017 Бердичівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №84. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині відмови у задовленні вимоги про визначення місця проживання дитини разом із батьком, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовну вимогу задовольнити.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що згідно практики суду касаційної інстанції вимога про залишення проживати дитину з одним із батьків є такою, що може бути задоволена. При цьому відмовляючи у задоволенні вимоги щодо залишення проживання дитини з позивачем, суд першої інстанції керувався лише тим, що йому невідома реєстрація місця проживання дитини і у матеріалах справи відсутні докази, що дитина до розірвання шлюбу проживала з батьком. Звертає увагу на те, що у позовній заяві вказано однакові адреси проживання батька і матері дитини, а тому це є доказом, що дитина проживає за цією адресою, зокрема разом з батьком. Окрім того, ОСОБА_2 подано до суду заяву про визнання позову, у тому числі, щодо залишення дочки проживати з батьком.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вирішення питання про залишення проживання дитини разом з батьком після розірвання шлюбу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстнації, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 21.02.2017 Бердичівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №84.

Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наміром позивача припинити шлюбні відносини з відповідачкою.

Судом розірвано шлюб між сторонами, рішення в цій частині не оскаржується.

Разом з тим суд відмовив у задовленні заяви позивача про залишення малолітньої доньки на проживання з батьком після розлучення, оскільки відсутні відомості, що підтверджують місце реєстрації дитини.

Позивач оскаржує рішення суду в цій частині, вважає, що немає підстав для відмови в таких вимогах, і висновки суду є незаконними і неправильними, оскільки суд мав обов`язково зазначити про залишення дитини з батьком.

Відповідно до частин другої, восьмої та дев`ятої ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з вимогами частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

За змістом вказаної постанови Верховного Суду суд може вирішити лише питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, а не позовну вимогу про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_6 одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд зазначити, що з ним після розірвання шлюбу залишається проживати малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дійсно, на момент розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання малолітньої доньки, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував.

Однак слід звернути увагу на те, що питання щодо залишення дітей на проживання з батьком після розірвання шлюбу взагалі не є окремою позовною вимогою і нормами чинного законодавства, зокрема Сімейним кодексом України, під час розгляду спору про розірвання шлюбу не передбачено обов`язкове вирішення питання щодо залишення дітей після розірвання шлюбу на проживання з одним із батьків.

Безперечно, не можна вважати помилкою вирішення питання про залишення на проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, вирішення такого питання є правом суду, а не обов`язком.

Матеріалами справи підтверджено, що як позивач ОСОБА_1 так і відповідачка ОСОБА_2 , обоє зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 .

В клопотанні від 30.05.2024 ОСОБА_2 визнала позовні вимоги ОСОБА_1 та не заперечувала проти задоволення позову. Така обставина свідчить про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутній спір про визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, відмова у вирішенні питання про залишення дитини проживати разом із позивачем є зайвою, оскільки вирішена судом як відмова у задоволенні позовної вимоги, але це не привело суд до неправильного висновку стосовно вирішення заявлених вимог про розірвання шлюбу.

Крім того, ОСОБА_6 не зазначено і не аргументовано, чим оскаржуване рішення з урахуванням відмови в констатації обставин в резолютивній частині рішення, які визнають обидві сторони, і з урахуванням того, що суд не має обов`язку, встановленого законом, зазначати подібні обставини в резолютивній частині, порушує його права.

З огляду на відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача, а також враховуючи те, що законних підстав, які б перешкоджали проживанню малолітньої доньки з батьком після розірвання шлюбу не встановлено, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З урахуванням положень ст. 375 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 07 серпня 2024 року.

Головуючий

Судді