Провадження № 2/161/2140/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Швед Н.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

06.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що з 21.01.1989 року по 06.09.2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , за час якого ними було набуто у власність автомобіль Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний транспортний засіб був придбаний за кошти, які він отримав у борг на підставі договору позики, укладеного 05.02.2012 року з ОСОБА_5 в розмірі 12000 дол. США. Дані грошові кошти передані йому в присутності спільного з позикодавцем знайомого ОСОБА_6 . На виконання взятих на себе зобов`язань, ним 05.03.2013 року та 25.01.2015 року було передано ОСОБА_5 5000 дол. США та 3000 дол. США відповідно. Решту коштів, у розмірі 4000 дол. США була повернута ним 05.10.2018 року, тобто після розірвання з відповідачкою шлюбу. На дату звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_4 , як солідарний боржник, за договором позики від 05.02.2012 року, частину сплачених ним коштів не повернула. Враховуючи наведене та з огляду на положення ст. ст. 61, 65 СК України, просить суд визнати спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кошти, отримані за договором позики, укладеним 05.02.2012 року між ним та ОСОБА_5 у розмірі 12000 дол. США, а також стягнути з відповідачки на свою користь в порядку зворотної вимоги (регресу) 2000 дол. США та судові витрати по справі.

30.04.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що відповідач ставить під сумнів факт отримання коштів у борг ОСОБА_1 в момент купівлі автомобіля Тоyota Camry. Вказаний автомобіль придбавався за спільні наявні у той час сім`ї кошти. Отримувати в позику кошти у сім`ї потреби не було. Розписка про нібито позичені кошти з`явилась лише через багато років при виникненні спору про поділ майна подружжя. Крім того, борговий документ не доводить того факту, що гроші, які були за ним отримані, витрачено на придбання спільного майна, у результаті чого може виникнути спільний обов`язок щодо їх повернення. Викликає додатковий сумнів і той факт, що кошти в сумі 4000 дол США були повернуті більш ніж 3 роки після остаточного строку розрахунку за розпискою. Тобто, розрахунок відбувся поза межами строків позовної давності. Відповідач мав реальну можливість провести розрахунок до спливу трирічного строку позовної давності, однак тоді б така сплата відбулась у шлюбі. Єдиним доказом, що ці кошти були витрачені на придбання автомобіля є власноручне відображення даного факту у розписці. На підставі викладеного, у задоволенні позову просив відмовити.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21.01.1989 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, який 06.09.2018 року було розірвано.

10.02.2012 року сторонами у справі було набуто у власність автомобіль Toyota Camry, 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вищевказаний транспортний засіб був придбаний за час перебування із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, в інтересах сім`ї та за рахунок запозичених коштів.

Судом також встановлено, що 05.09.2012 року між ОСОБА_5 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір позики, оформлений борговою розпискою, за умовами якого позивач отримав у борг грошові кошти в розмірі 12000 дол. США на придбання автомобіля, які зобов`язався повернути у строк до 05.02.2015 року.

Зазначену обставину підтвердив у судовому засіданні допитаний у якості свідка ОСОБА_5 , який пояснив суду, що дійсно ним було надано ОСОБА_1 у борг грошові кошти у сумі 12000 дол. США, які останній мав використати на купівлю автомобіля Toyota Camry.

Як вбачається із вищевказаної розписки від 05.09.2012 року, ОСОБА_1 , в рахунок виконання взятих на себе зобов`язань, повернув ОСОБА_5 наступні кошти та у наступні строки: 05.03.2013 року 5000 дол. США; 25.01.2015 року 3000 дол. США; 05.10.2018 року 4000 дол. США; чим виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що у жовтні 2018 році в його присутності відбулась передача ОСОБА_1 частини коштів за договорм позики ОСОБА_5 .

Із наведеного слідує, що сума коштів у розмірі 4000 дол. США була повернута позивачем 05.10.2018 року, тобто після розірвання із ОСОБА_4 шлюбу.

Статтею 60 СК України визначено, що Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном, як особливим об`єктом, вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

З роз`яснень п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за збов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст.65 СК України).

Пленум Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя (ухвала ВССУ від 15.05.2017 у справі № 718/585/16-ц).

Як встановлено судом, грошові кошти в сумі 12000 дол. США за договором позики від 05.09.2012 року були отримані ОСОБА_1 у борг на придбання транспортного засобу, який був набутий у власність за час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Тобто, автомобіль Toyota Camry, 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , був набутий в інтересах сім`ї сторін.

Варто зауважити, що в межах розгляду цивільної справи № 161/18295/21 із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 в рахунок компенсації 1/2 частини вартості автомобіля Toyota Camry, 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , було стягнуто 155068 грн.

Відтак, виконання боргових зобов`язань колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за договором позики від 05.09.2012 року є солідарним.

Із наведеного слідує, що 05.10.2018 року, тобто після розірвання із відповідачкою шлюбу, позивач повертав 4000 дол. США за договором позики від 05.09.2012 року за рахунок власних коштів, а тому у даному випадку наявні усі передбачені законодавством підстави для стягнення з ОСОБА_4 в користь останнього в порядку зворотної вимоги (регресу) 2000 дол. США.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, зокрема, позивач просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 3300 грн.

У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучає до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги від 01.09.2023 року, копію акта прийому-передачі виконаних робіт від 05.09.2023 року, квитанцію до платіжної інструкції № 22 від 06.09.2023 року.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, враховуючи характер спору, суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 3300 грн.

Крім того, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 2147, 20 грн. судового збору (по 1073, 60 грн. за кожну із заявлених позовних вимог), оскільки позивач був звільнений від оплати такого.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 263 ЦПК України, на підставі ст.ст. 60, 61, 65 СК України, ст. ст. 543-545 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кошти за договором позики від 05 лютого 2012 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у розмірі 12000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника частку боргового зобов`язання за договором позики від 05 лютого 2012 року у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3300 (три тисячі триста) грн

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 16 липня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук