ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/7024/23

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/618/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Вертіївська територіальна громада в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вертіївської територіальної громади в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до територіальної громади в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, в якому просила визначити їй додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що померлий ОСОБА_3 є чоловіком її рідної тітки, який заповітом від 14 березня 2003 року заповів все належне йому майно позивачці. До спадкового майна належить 1/2 частина житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Указувала, що у належній їй на праві власності частині будинку ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживала. Інша частина садиби належала на праві власності спадкодавцю. Зазначила, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулася до Ніжинської районної державної нотаріальної контори та отримала повідомлення про те, що свідоцтво про право на спадщину може отримати у будь-який час, але оскільки нагальна потреба для отримання свідоцтва та кошти на той час були відсутні, питання на певний час втратило актуальність. Згодом ОСОБА_1 знову звернулась до нотаріальної контори з метою оформлення спадщини, проте нотаріус не зміг віднайти спадкову справу щодо майна ОСОБА_3 . Після звернення до Другої чернігівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачці стало відомо, що спадкова справа щодо майна ОСОБА_3 не заводилась, а заява про прийняття спадщини, яку вона подала, не реєструвалась, що зумовило звернутися з даним позовом за захистом своїх спадкових прав.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріальних норм, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про недоведеність позивачем поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини. Скаржниця зазначає, що суд, пославшись у рішенні на ч. 3 ст. 1272 ЦК України та висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 703/1560/17, не звернув уваги на те, що обставини справи, яку переглядав суд касаційної інстанції, не є аналогічними обставинам цієї цивільної справи.

Наголошує на тому, що саме у встановлений законом шестимісячний строк вона звернулася до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, проте спадкову справу з невідомих їй причин заведено не було. Спростувань цих тверджень заявниці у рішенні не наведено. Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність заперечень відповідача проти позову, наявність яких зобов`язала б ОСОБА_1 навести суду об`єктивні та непереборні істотні труднощі, які перешкоджали звернутися до нотаріуса з відповідною заявою.

Звертає увагу на те, що спадкоємці, які б претендували на спадкове майно померлого, відсутні, отже, задоволення її позову не суперечитиме закону і не порушуватиме прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Посилається на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серявін та інші проти України», «Щокін проти України» та «Трегубенко проти України», якими визначено право кожної фізичної особи на мирне володіння своїм майном та недопущення втручання публічних органів у таке володіння, зазначаючи, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Районний суд указав, що ОСОБА_1 звернулася з даним позовом у жовтні 2023 року, не навівши при цьому причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї, як спадкоємиці, на подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини у передбачений законом строк, а наведені позивачкою причини пропуску цього строку є неповажними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 з 23 вересня 1976 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копію паспорта позивачки (а.с. 5-5 зворот).

На підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 25 квітня 1991 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належала 1/2 частина житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с. 13). Власником іншої половини цього житлового будинку являється ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 25 квітня 1991 року (а.с. 12).

14 березня 2003 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Липоворізької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області ОСОБА_4 , яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме йому на день його смерті, ОСОБА_1 (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Згідно з довідкою старости Липоворізького старостинського округу Вертіївської сільської ради від 18 серпня 2023 року на день смерті ОСОБА_3 проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним на день смерті та протягом шести місяців з дня його смерті за вищезазначеною адресою проживала ОСОБА_1 (а.с. 8).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 01 червня 2023 року дані про спадкову справу після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відсутні (а.с. 10).

Листом від 01 червня 2023 року державний нотаріус Другої Чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А. повідомила ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , зазначивши, що заявниця пропустила встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк та не надала доказів, які б підтверджували факт прийняття нею спадщини (а.с. 11).

З повідомлення в.о. завідувача Державним нотаріальним архівом Чернігівської області від 22 листопада 2023 року вбачається, що спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Ніжинською районною державною нотаріальною конторою не заводилась. Перевірка проведена по алфавітним книгам обліку спадкових справ нотаріальної контори за період з березня 1995 року по грудень 2008 року (а.с. 25).

Звернувшись з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 указувала на те, що є спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 і у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадщини. У зв`язку з відсутністю нагальної потреби в отриманні свідоцтва про право спадщину, а також коштів для цього, остаточно спадкові права не оформила, а при повторному зверненні до нотаріуса через значний час дізналася, що з невідомих причин спадкову справу за її зверненням заведено не було.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

За змістом ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Приписами ч. 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила даної норми про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Відповідно до роз`яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Як встановлено у справі, позивачка та померлий ОСОБА_3 являлися співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 . За свого життя ОСОБА_3 розпорядився належним йому майном, тобто 1/2 частиною житлового будинку, склавши заповіт на користь позивачки.

Після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилась спадщина. Строк, встановлений законом для прийняття спадщини (подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини), у даному випадку спливав 25 вересня 2005 року. Спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_3 відсутні.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, належних доказів на підтвердження такого звернення позивачкою ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано. За даними спадкового реєстру відомості про заведення спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відсутні.

Обставини, справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). З огляду на те, що належними доказами твердження ОСОБА_1 про звернення до нотаріуса у визначений законом строк не підтверджено, вони є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. Отже, апеляційний суд відхиляє доводи заявниці про те, що суд першої інстанції не спростував її доводів про своєчасність прийняття спадщини.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки на день смерті ОСОБА_3 проживала разом з ним, після смерті останнього зробила косметичний ремонт частини будинку та почала обробляти земельну ділянку, якою користувався померлий, не беруться до уваги колегії суддів, оскільки ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржницею правових норм.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Матеріалами встановлено, що ОСОБА_3 являвся власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , проте, за даними органу місцевого самоврядування за указаною адресою проживав без реєстрації. ОСОБА_1 у апеляційній скарзі зазначає, що спадкодавець на день смерті у належному йому будинку не проживав та не був у ньому зареєстрований (а.с. 41).

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. На переконання апеляційного суду, належних доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачка постійно проживала разом із ОСОБА_3 на день його смерті, матеріали справи не містять.

Є хибними висновки ОСОБА_1 про те, що лише висловлені відповідачем заперечення проти позову зобов`язують її навести суду об`єктивні та непереборні істотні труднощі, які перешкоджали звернутися до нотаріуса з відповідною заявою, а відсутність таких заперечень має наслідком його задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд у мотивувальній частині рішення повинен зазначити фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені ці обставини (п. 1 ч. 2 ст. 265 ЦПК України). Отже, встановлення фактичних обставин справи з посиланням на надані стороною докази, є обов`язком суду незалежно від того, активну чи пасивну роль у процесі відіграє інша сторона у справі. Позиція відповідача у цій справі зводилась до того, що він поклався на розсуд суду при вирішенні спору і просив розглянути справу за наявними у справі доказами, поясненнями (а.с. 21, 24, 29, 32), тобто позов органом місцевого самоврядування не визнавався.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскільки спадкоємці, які б претендували на спадкове майно померлого, відсутні, то задоволення позову не суперечитиме закону і не порушуватиме прав, свобод чи інтересів інших осіб. Задоволення позову без наведення об`єктивних і непереборних причин неможливості звернутись із заявою про прийняття спадщини протягом тривалого (18 років) строку, підтверджених належними доказами, надасть ОСОБА_1 необґрунтовану перевагу поряд з іншими особами, що звертаються до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і мають доводити поважність причини пропуску такого строку.

Апеляційний суд вважає хибними посилання ОСОБА_1 на необхідність застосування при вирішенні спору норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини у справах «Серявін та інші проти України», «Щокін проти України» та «Трегубенко проти України», якими визначено право кожної фізичної особи на мирне володіння своїм майном та недопущення втручання публічних органів у таке володіння. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на вільне володіння належним особі майном. Така приналежність речового права власнику має бути відповідним чином засвідчена. Рішення Європейського суду з прав людини, на які посилається заявниця, стосувались вирішення спорів власників майна та майнових прав з державою, яка таке право не захистила або порушила. Проте, позивачка не набула спадкове майно у власність саме через невчинення визначених законодавством відповідних дій щодо спадкування. Держава у здійснення нею процесу спадкування або володіння майном протягом всього часу не втручалась, тому твердження про необхідність застосування принципу пропорційності ґрунтуються на довільному трактуванні ОСОБА_1 положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені позивачкою причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є неповажними. Відсутність нагальної потреби у отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом та грошових коштів для оформлення такого свідоцтва сама по собі не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для вчинення заявницею відповідних дій щодо реалізації своїх спадкових прав. Позивачка знала про час та місце відкриття спадщини, наявність заповіту на своє ім`я та обсяг спадкового майна.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко