№ 201/8409/24
провадження 2/201/3416/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року Жовтневий районний суд

міста Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 липня 2024 року звернувся до суду з позовом до відповідача Маріупольської міськради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно (частину будинку) в порядку спадкування за заповітом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполь Донецької області померла мати позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Факт біологічного (кровного) споріднення позивача з померлою ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 20 березня 1963 року, відповідно до якого позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого є: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 09 грудня 2004 року було складено заповіт, згідно якого майно в вигляді 53/100 часток будинку АДРЕСА_1 , що їй належить на день смерті вона заповідає її сину ОСОБА_1 (позивач).

ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті матері, ОСОБА_1 у м. Києві звернувся до приватного нотаріуса Косарєвої-Соловей Тетяни Вячеславівни по Київському міському нотаріальному округу Київської області із заявою про прийняття спадщини, наслідком чого стало те, що вказаним приватним нотаріусом була заведена спадкова справа № 13/2023. Спадкування здійснювалось за заповітом, який було складено дев`ятого грудня дві тисячі четвертого року (09 грудня 2021 року) та зареєстровано в реєстрі за № 3538, оскільки спадкодавець на випадок своєї смерті на конкретне нерухоме майно склав заповіт на користь позивача.

Спадщина відносно позивача, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , складається з 53/100 часток будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Приналежність померлій цієї частки підтверджується реєстрацією у Державному КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Маріуполя права власності № 31611 від 29 липня 1985 року на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 1985 року.

Позивач мешкав і був зареєстрований у вказаній частині будинку, фактично прийняв спадщину, має право успадкувати за заповітом 53/100 частки вказаної спадкової частки будинку. В зв`язку з військовою агресією росії проти України і бойовими діями в м. Маріуполі вказана частина будинку практично зруйнована. Позивач вимушений був покинути місце свого мешкання та переїхав до м. Києва. Отже після широкомасштабного вторгнення російських окупаційних військ позивачу вдалось залишити місто Маріуполь та переїхати на підконтрольну державі Україна територію до м. Київ.

Постановою приватного нотаріуса Косарєвої-Соловей Т.В. від 24 листопада 2023 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність відомостей про реєстрацію вказаної частини будинку за матір`ю позивача, документи нотаріального діловодства та архіви нотаріуса до Донецького обласного державного нотаріального архіву та ДКП БТІ м. Маріуполя не передавались, відомості про стан збереження архіву відсутні. Інформація щодо стану архіву БТІ відсутня. За таких обставин, отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріуса є неможливим.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Президентом України був виданий Указ № 64/2022 про введення в Україні воєнного стану строком на 30 діб, який надалі було продовжено. Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.

Отже, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його матері, у зв`язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду.

Таким чином, у позивача відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно та відсутня можливість отримати свідоцтво чи дублікат, оскільки архів ДКП БТІ м. Маріуполя, нотаріальний архів знаходиться невідомо де. При цьому, право власності позивача на вказану частину будинку підтверджується наданими документами.

Отже, на думку позивача, він є фактично власником вказаного нерухомого майна, право власності не було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства (в державному реєстрі речових прав) та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, а саме належним чином набути і відчужити його, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо цього майна, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно. Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Тому просив визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 , на 53/100 частки будинку з належними до цієї частки будовами і спорудами, яка (частка) розташована за адресою: АДРЕСА_1 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача Маріупольської міськради Донецької області з позовними вимогами фактично погодилися, правом надання відзиву на позов не скористалися, ніяких перешкод позивачу чи власнику не чинять і на його власність не претендують, їх права не порушують, на звернення позивача надавали відповідь в передбаченому законом порядку, але не заперечували проти задоволення позову і просили справу розглянути за наявними матеріалами по закону без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю представника відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з наданих сторонами документів і доказів судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполь Донецької області померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Факт біологічного (кровного) споріднення позивача з померлою ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 20 березня 1963 року, відповідно до якого позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого є: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 09 грудня 2004 року було складено заповіт, згідно якого майно в вигляді 53/100 часток будинку АДРЕСА_1 , що їй належить на день смерті вона заповідає її сину ОСОБА_1 (позивач).

ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті матері позивач ОСОБА_1 у м. Києві звернувся до приватного нотаріуса Косарєвої-Соловей Тетяни Вячеславівни по Киіївському міському нотаріальному округу із заявою про прийняття спадщини, наслідком чого стало те, що вказаним приватним нотаріусом була заведена спадкова справа № 13/2023. Спадкування здійснювалось за заповітом, який було складено дев`ятого грудня дві тисячі четвертого року (09 грудня 2021 року) та зареєстровано в реєстрі за № 3538, оскільки спадкодавець на випадок своєї смерті на конкретне нерухоме майно склав заповіт на користь позивача.

Спадщина відносно позивача, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , складається з 53/100 часток будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Приналежність померлій цієї частки підтверджується реєстрацією у Державному КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Маріуполя права власності № 31611 від 29 липня 1985 року на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 1985 року.

Позивач мешкав і був зареєстрований у вказаній частині будинку, фактично прийняв спадщину, має право успадкувати за заповітом 53/100 частки вказаної спадкової частки будинку. В зв`язку з військовою агресією росії проти України і бойовими діями в м. Маріуполі вказана частина будинку практично зруйнована. Позивач вимушений був покинути місце свого мешкання та переїхав до м. Києва. Отже після широкомасштабного вторгнення російських окупаційних військ позивачу вдалось залишити місто Маріуполь та переїхати на підконтрольну державі Україна територію до м. Київ.

Постановою приватного нотаріуса Косарєвої-Соловей Т.В. від 24 листопада 2023 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність відомостей про реєстрацію вказаної частини будинку за матір`ю позивача, документи нотаріального діловодства та архіви нотаріуса до Донецького обласного державного нотаріального архіву та ДКП БТІ м. Маріуполя не передавались, відомості про стан збереження архіву відсутні. Інформація щодо стану архіву БТІ відсутня. За таких обставин, отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріуса є неможливим, вказує нотаріус.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Президентом України був виданий Указ № 64/2022 про введення в Україні воєнного стану строком на 30 діб, який надалі було продовжено. Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.

Таким чином, у позивача відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно та відсутня можливість отримати свідоцтво чи дублікат, оскільки архів ДКП БТІ м. Маріуполя, нотаріальний архів знаходиться невідомо де. При цьому, право власності позивача на вказану частину будинку підтверджується наданими документами.

Позивач є сином спадкодавця. Він має право на спадкування за заповітом. З метою реалізації права на отримання спадщини позивач звернувся, відповідно до визначених законодавством строків та порядку, до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Оформлення спадщини було розпочато, тобто була відкрита спадкова справа, але початок повномасштабної війни російської федерації проти України позбавив позивача можливості завершити процедуру оформлення спадщини, отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати законне право власності на майно, що належало спадкодавцю.

У відповідності до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов гро визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) зазначено, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець /спадкоємці/, який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Оскільки спадкоємець фактично прийняв спадщину, інших спадкоємців за заповітом немає, відповідачем у цій справі має бути Маріупольська міська рада.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Пунктом 1 статті 30 ЦПК України передбачено: позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Частина будинку, яку має намір успадкувати позивач, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок знаходиться в Центральному районі міста Маріуполь. Правосуддя на території цього району здійснював Жовтневий районний суд міста Маріуполь.

Однак, внаслідок окупації міста Маріуполь, Жовтневий районний суд міста Маріуполь не має можливості здійснювати правосуддя на території Центрального району міста Маріуполь. На сторінці Жовтневого районного суду міста Маріуполь, розміщеної на офіційному інтернет-порталі «Судова влада України» https://court.gov.ua/pidsudnist/ll, міститься інформаційне повідомлення наступного змісту: «Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів "враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська».

З посиланням на наведене, відповідна позовна заява за територіальною підсудністю належить до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Отже, на думку позивача, він є фактично власником вказаного нерухомого майна, право власності не було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства (в державному реєстрі речових прав) та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, а саме належним чином набути і відчужити його, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо цього майна, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Позивач звертався до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом з`ясовано, що органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Маріупольська міська рада, відповідно до ст. і Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування.

Статтею 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» гарантується судовий захист прав місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 143 Конституції України, органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції.

Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною і статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно наданої позовної заяви та доданим документам, дійсн о ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполь Донецької області померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Факт біологічного (кровного) споріднення позивача з померлою ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 20 березня 1963 року, відповідно до якого позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого є: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 09 грудня 2004 року було складено заповіт, згідно якого майно в вигляді 53/100 часток будинку АДРЕСА_1 , що їй належить на день смерті вона заповідає її сину ОСОБА_1 (позивач).

ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті матері позивач ОСОБА_1 у м. Києві звернувся до приватного нотаріуса Косарєвої-Соловей Тетяни Вячеславівни по Киіївському міському нотаріальному округу із заявою про прийняття спадщини, наслідком чого стало те, що вказаним приватним нотаріусом була заведена спадкова справа № 13/2023. Спадкування здійснювалось за заповітом, який було складено дев`ятого грудня дві тисячі четвертого року (09 грудня 2021 року) та зареєстровано в реєстрі за № 3538, оскільки спадкодавець на випадок своєї смерті на конкретне нерухоме майно склав заповіт на користь позивача.

Спадщина відносно позивача, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , складається з 53/100 часток будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Приналежність померлій цієї частки підтверджується реєстрацією у Державному КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Маріуполя права власності № 31611 від 29 липня 1985 року на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 1985 року.

Позивач мешкав і був зареєстрований у вказаній частині будинку, фактично прийняв спадщину, має право успадкувати за заповітом 53/100 частки вказаної спадкової частки будинку. В зв`язку з військовою агресією росії проти України і бойовими діями в м. Маріуполі вказана частина будинку практично зруйнована. Позивач вимушений був покинути місце свого мешкання та переїхав до м. Києва. Отже після широкомасштабного вторгнення російських окупаційних військ позивачу вдалось залишити місто Маріуполь та переїхати на підконтрольну державі Україна територію до м. Київ.

Постановою приватного нотаріуса Косарєвої-Соловей Т.В. від 24 листопада 2023 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність відомостей про реєстрацію вказаної частини будинку за матір`ю позивача, документи нотаріального діловодства та архіви нотаріуса до Донецького обласного державного нотаріального архіву та ДКП БТІ м. Маріуполя не передавались, відомості про стан збереження архіву відсутні. Інформація щодо стану архіву БТІ відсутня. За таких обставин, отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріуса є неможливим, вказує нотаріус.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Президентом України був виданий Указ № 64/2022 про введення в Україні воєнного стану строком на 30 діб, який надалі було продовжено. Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.

Отже, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його матері, у зв`язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду.

У позивача відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно та відсутня можливість отримати свідоцтво чи дублікат, оскільки архів ДКП БТІ м. Маріуполя, нотаріальний архів знаходиться невідомо де. При цьому, право власності позивача на вказану частину будинку підтверджується наданими документами.

Позивач є сином спадкодавця. Він має право на спадкування за заповітом. З метою реалізації права на отримання спадщини позивач звернувся, відповідно до визначених законодавством строків та порядку, до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Оформлення спадщини було розпочато, тобто була відкрита спадкова справа, але початок повномасштабної війни російської федерації проти України позбавив позивача можливості завершити процедуру оформлення спадщини, отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати законне право власності на майно, що належало спадкодавцю.

Таким чином, зважаючи на неможливість вирішення даного спору в позасудовому порядку, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на спадкування через органи нотаріату, останній вимушений звернутися з вказаним позовом до суду.

Частиною п`ятою статті 1268 Цивільного кодексу України регламентовано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, при цьому видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю, який прийняв спадщину, ніяким строком не обмежена.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно із положеннями ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Як визначено статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно із ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1241 УК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Президентом України був виданий Указ № 64/2022 про введення в Україні воєнного стану строком на 30 діб, який надалі було неодноразово продовжено.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 тс - № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у ладках і в порядку, встановлених законом.

У своєму листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що визнання права власності на спадкове майно з судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

В Постанові від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виклав наступну правову позицію: відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами першою та третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.

Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Таким чином, обґрунтуванням необхідності визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є наступне. Позивач є сином спадкодавця. Він має право на спадкування за заповітом. З метою реалізації права на отримання спадщини позивач звернувся, відповідно до визначених законодавством строків та порядку, до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Оформлення спадщини було розпочато, тобто була відкрита спадкова справа, але початок повномасштабної війни російської федерації проти України позбавив позивача можливості завершити процедуру оформлення спадщини, отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати законне право власності на майно, що належало спадкодавцю.

Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться велися бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» (із змінами), наразі місто Маріуполь є тимчасово окупованим. У нотаріусів Маріупольського міського/районного нотаріальних округів відсутній доступ до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України від 01 квітня 2022 року № 1307/5 «Про затвердження Переліку адміністративно-територіальних одиниць, в межах яких припиняється доступ користувачів до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України, в умовах воєнного стану».

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2024 року № 296/5, в умовах воєнного або надзвичайного стану спадкова справа заводиться за зверненням заявника будь-яким нотаріусом України, незалежно від місця відкриття спадщини.

Спадкова справа підлягає обов`язковій реєстрації у книзі обліку і реєстрації спадкових справ, Алфавітній книзі обліку спадкових справ та у Спадковому реєстрі.

В умовах воєнного або надзвичайного стану за відсутності доступу до Спадкового реєстру нотаріус заводить спадкову справу без використанню цього реєстру та перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту протягом п`яти робочих днів з дня відновлення такого доступу.

Якщо за результатами перевірки відомостей Спадкового реєстру встановлено наявність раніше заведеної спадкової справи, заведена без використання Спадкового реєстру спадкова справа передається до нотаріуса, яким раніше заведено спадкову справу, в порядку, передбаченому підпунктом 2.7 цього пункту. Якщо наявність такої справи не встановлено, здійснюється реєстрація спадкової справи в Спадковому реєстрі. Забороняється видача свідоцтва про право на спадщину у спадковій справі, заведеній без використання Спадкового реєстру, до її реєстрації у Спадковому реєстрі.

Таким чином, станом на липень 2024 року позивач позбавлений можливості продовжити оформлення спадщини в нотаріальному порядку. Неможливість продовження оформлення пов`язана з тим, що: місто Маріуполь перебуває у тимчасовій окупації військами російської федерації; документи ДКП БТІ м. Маріуполя, нотаріального діловодства та архіви до Донецького обласного державного архіву не передавались, відомості про стан збереження архіву відсутні; окупація міста Маріуполь триває, тому відсутні можливості отримати доступ до документів, що зберігались в ДКП БТІ м. Маріуполя та відновити спадкову справу позивача у такий спосіб.

За існуючих умов та обставин, сукупність яких унеможливлює оформлення позивачем спадщини в нотаріальному порядку, у позивача залишається лише одна можливість продовжити та завершити прийняття та оформлення спадщини - скористатись винятковим способом захисту, а саме - визнати право власності на спадкове майно в судовому порядку.

Отже, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його матері, у зв`язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду щодо визнання права власності.

Таким чином, у позивача відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно та відсутня можливість отримати свідоцтво чи дублікат, оскільки нотаріальний архів зазначеного нотаріуса знаходиться невідомо де. При цьому, право власності позивача на вказану частину квартири підтверджується наданими документами.

Згідно з вимогами ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті З, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Отже, позивачем доведено та надано доказу того, що його права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 318, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач таких вимог (усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном) не заявляв.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження відповідача чи інших осіб з позовом, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

При таких обставинах суд вважає можливим визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 53/100 частки будинку з належними до цієї частки будовами і спорудами, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 7, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1, 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 183, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 356, 357, 358, 364, 367, 376, 391, 392, 1216-1218, 1268-1270, 1297 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 53/100 частки будинку з належними до цієї частки будовами і спорудами, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -