КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/1278/24 Головуючий у 1 інстанції: Панченко О.М.
Провадження №22-ц/824/7628/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Василенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року за заявою ОСОБА_1 , подану до суду адвокатом Зубко Анастасією Олександрівною про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Представник позивача подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті.

Заява обґрунтована тим, що відповідачами вчиняються всі дії, спрямовані на відчуження спірної квартири, а тому подальше реальне відчуження спірної квартири за відплатним договором, у разі задоволення позовних вимог може ускладнити виконання рішення та порушити права третіх осіб.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої до суду адвокатом Зубко Анастасією Олександрівною про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Відмовляючи у задоволені заяви суд першої інстанції не встановив реальної загрози, за якої невжиття саме таких заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення, або навіть неможливості в майбутньому виконати рішення суду.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, 30 січня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції було порушено ч. 2 ст. 149 ЦПК України, відповідно до якої забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недоведеність ризиків утруднення виконання можливого рішення суду або неможливості його виконання без вжиття заходів забезпечення позову, а також про недоведеність вчинення відповідачами дій щодо переходу права власності, оскільки до заяви про забезпечення позову було додано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №360579718 від 29 грудня 2023 року, з якої вбачається, що 14 травня 2021 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі іпотечного договору, 21 грудня 2021 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, 27 грудня 2021 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 , що повністю підтверджує твердження позивача.

На думку апелянта суд першої інстанції не надав оцінку вимозі від 09 січня 2024 року, що додавалась до заяви про забезпечення позову, в якій ОСОБА_2 вимагає звільнити квартиру, що свідчить про вчинення всіх дій, спрямованих на відчуження спірної квартири, а тому подальше реальне відчуження спірної квартири за відплатним договором у разі задоволення позовних вимог може ускладнити виконання рішення та порушити права третіх осіб.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та подальше відчуження квартири за договором дарування ОСОБА_3 та подальше відчуження за договором дарування ОСОБА_4 є належними доказами підтвердження здійснення відповідачами дій щодо зміни власника спірного нерухомого майна, що вибуло з власності позивача поза його волею, а тому відсутність арешту на спірній квартирі надає можливість її подальшого відчуження на користь третіх осіб, що унеможливить поновлення порушених прав позивача.

В судовому засіданні адвокат Зубко А.О. представник ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні ОСОБА_2 , заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України зазначеного Кодексу позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1); забороною вчиняти певні дії (п. 2).

Тобто арешт на майно відповідача допускається лише за умови, що майно належить відповідачу та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову.

За положеннями ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування або ім`я заявника, його місцезнаходження або місце проживання чи перебування, поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, РНОКПП (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

За ч. 10 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Апеляційний суд вважає, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою, оскільки такий спосіб забезпечення позову, як накладення арешту на майно відповідача в межах позову про стягнення коштів з останнього, прямо передбачений чинним законодавством та є співмірним із заявленими позовними вимогами.

У разі невжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб, існують ризики щодо відчуження відповідачем нерухомого майна, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Натомість, відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції не звернув увагу це та помилково пославшись на те, що позивачем не наведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову, про які ним заявлено, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Суд першої інстанції не врахував позицію ВС від 24.05.2021 у справі № 910/3158/20 в якій міститься висновок про те що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (до такого висновку дійшов Верховний Суду в пункті 8.9 постанови Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20 та у пункті 22 постанови від 25.09.2020 у справі № 925/77/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17, в якій зазначено, що за змістом ст. 149, 158 ЦПК України умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав до забезпечення позову, висновки суду не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на житлову квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, частково ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року скасуванню.

Оскільки в подальшому позов було забезпечено то колегія суддів не бачить необхідності ухвалювати ще одно рішення про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст виготовлено 11 липня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко