21.05.2024 Справа № 363/3245/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Мацьовитій Я.В.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, зазначила, що вона з 02 червня 2007 року по 25 квітня 2023 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

28 липня 2005 року до укладення шлюбу з ОСОБА_3 , відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбано квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках по частини кожній. Під час перебування у шлюбі з відповідачем за спільні кошти сторони викупили у ОСОБА_5 належну їй частину вказаної квартири. Крім того, за час шлюбу сторонами також придбано у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_2 по частині кожному.

Також за час шлюбу за спільні кошти сторонами придбано транспортний засіб Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Зазначила, що з 26 вересня 2021 року вони з ОСОБА_3 проживають окремо. Відповідач у кв. АДРЕСА_1 , а позивачка в кв. АДРЕСА_2 .

Оскільки кв. АДРЕСА_3 є її єдиним житлом, просила взяти її інтереси щодо незалежної реалізації її права власності на майно та здійснити його поділ шляхом:

- визнання за нею права власності на 100% квартири за адресою: АДРЕСА_4 ;

- визнання за нею право власності на 25% квартири за адресою: АДРЕСА_5 ;

- стягнення з відповідача на її користь вартість 50% автомобіля Daewoo Lanos в розмірі 52 440 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, проти первісного позову заперечив та зазначив, що частина квартири АДРЕСА_1 хоч і придбана ОСОБА_1 28 липня 2005 року, тобто до укладення з ним шлюбу, однак за кредитні кошті у валюті США, отримані в той же день в АТ «Правекс Банк» згідно договору №566-035/05Р від 28 липня 2005 року, які остаточно повернуто банку 28 грудня 2007 року. При цьому, починаючи з 06 червня 2007 року по 28 грудня 2007 року за рахунок вже спільних коштів сторін, як подружжя, банку повернута більша частина заборгованості по тілу кредиту на загальну суму в розмірі 11 813 доларів США, що в еквіваленті складало 59 655 грн. 65 коп., а тому вважав, що при поділі майна подружжя поділу підлягає вся квартира, а не лише її частина.

Крім того зазначив, що набута сторонами 02 березня 2012 року під шлюбу сторін інша частина кв. АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу частини квартини, посвідченого приватним нотаріусом, право власності на яку 07 березня 2012 року КП КОР «Вишгородське БТІ» зареєстроване за ОСОБА_3 за ціною 199 667 грн. 50 коп., що більше як в 2 рази перевищує вартість частини цієї квартири в 2005 році, урівнює право кожної із сторін на частину цієї квартири, загальною площею 44,2 кв.м.

Крім цього, сторонами 27 липня 2011 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом набуто в шлюбі квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за сторонами в рівних частинах.

14 листопада 2009 року згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 за ОСОБА_3 зареєстрований колісний транспортний засіб Daewoo Lanos 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходиться у його фактичному користуванні, вартість якого станом на 09 жовтня 2023 складає 75 290 грн. згідно висновку ТОВ Експертна оцінка майнових прав», частина вартості якого дорівнює 37 645 грн.

В зв`язку з викладеним просив:

- визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

- стягнути з нього на користь ОСОБА_1 37 645 грн. компенсації вартості частини колісного транспортного засобу Daewoo Lanos 2003 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 .

- стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на зустрічний позов, в якому проти його задоволення заперечила та зазначила, що кошти на погашення кредиту, взятого нею на споживчі потреби 28 липня 2005 року є ї особистою власністю, оскільки отримані нею в результаті господарської діяльності ще до реєстрації шлюбу з відповідачем, що підтверджується відповідними документами (копією кредитного договору, копією заяви про повне погашення боргу в сумі 1524 доларів США від 17 грудня 2007 року, копією книги обліку доходів, виписками з банку та іншими документами).

Крім цього, вказаний кредит брався нею і використовувався не на придбання квартири, а на споживчі потреби: придбання меблів, ремонт квартири. поїздки на відпочинок за кордон тощо.

Таким чином, ОСОБА_3 практично ніякого відношення до придбання нею у 2005 році частини квартири не має.

Зазначила, що на її неодноразові пропозиції укласти мирову угоду відповідач категорично відмовився, в зв`язку з чим наполягає на задоволенні вимог первісного позову.

Представник ОСОБА_3 подала до суду заяву з додатковими поясненнями до зустрічного позову, в яких зазначила, що ОСОБА_3 проживає в кв. АДРЕСА_1 разом із спільним неповнолітнім сином сторін ОСОБА_6 , який фактично перебуває виключно на утриманні батька, оскільки позивачка коштів на його утримання не надає, аліменти присуджені 27 грудня 2023 року на підставі судового наказу Вишгородського районного суду Київської області не сплачує, в зв`язку з чим Вишгородським ВДВС 15 січня 2024 року відкрито виконавче провадження №73823268. Однак, станом на 26 лютого 2024 року, тобто протягом 5-ти місяців з визначеної судом початкової дати стягнення аліментів, кошти на банківський рахунок вказаний відповідачем в заяві про відкриття виконавчого провадження, не надходили.

В зв`язку з викладеним, окрім зазначених в уточненій редакції зустрічного позову обставин і обґрунтувань, відповідач просить відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи бажання спільного з позивачкою сина ОСОБА_6 проживати в кв. АДРЕСА_1 та враховуючи, що утримання дитини здійснюється виключно за рахунок ОСОБА_3 , коли присуджені судом аліменти позивачка не сплачує.

ОСОБА_1 подала заперечення на вказану заяву та зазначила, що проживання дитини з батьком не є результатом взаємної згоди сторін, відповідач намагається викликати в сина негативне ставлення до матері та перешкоджає її спілкуванню з ним. Наполягала на тому, що підстав для збільшення частки ОСОБА_3 у спільному майні не має, оскільки вона вже частково погасила заборгованість по аліментам в розмірі 4 900 грн., що підтверджується відповідними квитанціями, та буде продовжувати сплачувати їх надалі, коли для правильного застосування ч. 3 ст. 70 СК України у даній справі необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишилися проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку, а також слід встановити обставини, що свідчать про неналежну поведінку матері щодо дитини та майна. Однак, таких даних відповідачем не наведено, оскільки ОСОБА_1 багато років працювала, дбала про матеріальний стан сім`ї та виховувала сина. Крім того, спірне майно в основному придбано за її власні кошти, зокрема більша частина квартир, автомобіль, домашні меблі та побутові прилади.

Позивачка та її представник в суді первісний позов підтримали та просили його задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач та його представник в суді зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити, а первісний задовольнити частково. ОСОБА_3 зазначив, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, зокрема з липня 2021 року, неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з ним та знаходиться виключно на його утриманні, аліменти присуджені на сина не сплачує, в зв`язку з чим просив відступити від принципу рівності часток подружжя. Крім того вважав, що спірна кв. АДРЕСА_6 повністю підлягає поділу, а не лише її частина, оскільки її частину 28 липня 2005 року придбано позивачкою за кредитні кошти, які вони після укладення шлюбу спільно сплачували. Також зазначив, що ним внесено на депозитний рахунок суду компенсацію вартості транспортного засобу Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 37 645 грн.

Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2007 року, який розірвано 24 березня 2023 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області від, яке набрало законної сили.

28 липня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчуком О.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №9702, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбали в спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_7 по частині кожній.

Відповідно до п. 3 Договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 180 969 грн., які отримані продавцем від покупців до підписання цього договору.

Таким чином, позивачка належну їй частини квартири придбала за 90 484 грн. 50 коп.

У той же день, 28 липня 2005 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» укладено кредитний договір №566-035/05Р, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 17 000 доларів США для споживчих цілей. Кредит надано позичальнику строком з 28 липня 2005 року до 28 липня 2025 року з виплатою 12% річних.

З виписки банку за період з 29 липня 2005 року по 10 січня 2008 року за особовим рахунком № НОМЕР_3 /USD відповідно до вказаного вище кредитного договору вбачається, що заборгованість за кредитним договором №566-035/05Р від 25 липня 2005 року позивачкою 28 грудня 2007 року сплачено в повному обсязі.

За час шлюбу сторін в період з 06 червня 2007 року по 28 грудня 2007 року за рахунок коштів подружжя погашено заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 11 813 доларів США, що в еквіваленті складає 59 655 грн. 65 коп.

02 березня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №436, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 частину квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п.п. 3, 19 Договору, за погодженням сторін продаж частини квартири вчинено за 199 667 грн. 50 коп., що є еквівалентом 2 000 доларів США за курсом НБУ станом на 02 березня 2023 року.

Цей договір посвідчено за згодою дружини покупця, ОСОБА_1 , справжність підпису на заяві якої засвідчено приватним нотаріусом Кравцовою О.В.

Отже, частину цієї квартири придбано сторонами за час шлюбу в 2012 році в спільну сумісну власність, право власності на яку (1/2 частини) оформлено за відповідачем.

27 липня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Н.М. та зареєстрованого за №2194, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали в спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.п. 1, 6 Договору, за цим договором продавці зобов?язуються передати у власність покупцям, а покупці зобов?язуються прийняти у власність в рівних частинах кожний квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , сплативши за це обумовлену грошову суму.

Продаж квартири за домовленістю сторін вчинюється за 50 000 грн., які продавці одержали від покупців під час підписання цього договору. Сторони ствердили факт повного розрахунку за цим договором та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №336905527 від 26 червня 2023 року, право власності на частини квартири АДРЕСА_1 з 30 вересня 2024 року зареєстровано за ОСОБА_1 та на іншу її частини з 07 березня 2012 року за ОСОБА_3 відповідною

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №336905527 від 26 червня 2023 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 з 04 вересня 2011 року зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по частини за кожним.

В зустрічному позові зазначено про те, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 за ОСОБА_3 зареєстровано 14 листопада 2009 року транспортний засіб Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Сторони ці обставини в суді не заперечили.

З квитанції АТ КБ «Приват Банк» №0.0..1 від 12 квітня 2024 року вбачається, що ОСОБА_3 вніс на депозитний рахунок суду компенсацію вартості транспортного засобу Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 37 645 грн.

З матеріалів справи також встановлено, що на підставі судового наказу Вишгородського районного суду Київської області від 27 грудня 2023 року, який набрав законної сили, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 26 вересня 2023 року і до досягнення ним повноліття.

На підставі вказаного судового наказу Вишгородським ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) 26 лютого 2024 року відкрито виконавче провадження №73823268.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) №23068 від 11 березня 2024 року, станом на 01 березня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів становить 26 030 грн. 50 коп.

З квитанції АТ КБ «Приват Банк» №0.0..1 від 10 березня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 частково сплатила присуджені судом аліменти в розмірі 4 900 грн.

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц).

Крім того, в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №911 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз?яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї. Якщо наявність боргових зобов?язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов?язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 06.03.2019 року у справі №754/11103/16-ц (провадження № 61-28144в18), постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16- (провадження N° 61-26356в18), постанові від 17.04.2019 року у справі №631/1982/16-ц (провадження N° 61-36690в18), постанові від 10.10.2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження N° 61-27855в18) тощо..

У той же час, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22 п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

По справі встановлено, що на даний час за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на частину кв. АДРЕСА_1 , яку вона придбала до шлюбу з відповідачем в 2005 році, та з 04 вересня 2011 року на частину кв. АДРЕСА_2 , яку придбано за час шлюбу сторін.

За відповідачем з 07 березня 2012 року зареєстровано право власності на частину кв. АДРЕСА_6 та з 04 вересня 2011 року на частини кв. АДРЕСА_3 . Також на останнього зареєстровано транспортний засіб Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Вказане майно придбане сторонами у спільну власність за час шлюбу.

З пояснень сторін в суді встановлено, що на даний час ОСОБА_1 проживає у кв. АДРЕСА_6 , а відповідач разом із їхнім сином в кв. АДРЕСА_3 , в зв`язку з чим позивачка в порядку поділу спільного майна подружжя просила визнати за нею право власності на всю кв. АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 просив визнати за собою право власності на кв. АДРЕСА_6 , а за позивачкою на кв. АДРЕСА_3 .

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Так, спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування ними в шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, а тому в силу викладених вимог Закону вважається спільним сумісним майном подружжя.

Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» від 09 жовтня 2023 року, ринкова вартість транспортного засобу Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_3 , на дату оцінки, визначена порівняльним підходом, складає 75 290 грн.

Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем, який ним користується та який залишається у його володінні. Відповідач в порядку поділу майна подружжя погодився сплатити на користь позивачки половину компенсації вказаного автомобіля в розмірі 37 645 грн. та вніс цю суму на депозитний рахунок суду.

Таким чином, ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 71 СК України має право на компенсацію половини вартості транспортного засобу, що дорівнює його частці в розмірі 37 645 грн. та яка підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Отже, первісний позов в частині компенсації половини вартості автомобіля є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню на вказану суму.

Підстав для стягнення компенсації в розмірі 52 440 грн. судом не встановлено, з чим сторона позивача в суді погодилася.

Крім того, зі справи встановлено, що частини квартири АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 28 липня 2005 року до шлюбу з відповідачем та є її особистою приватною власністю згідно ст. 57 СК України.

У той же день, 28 липня 2005 року, позивачка уклала кредитний договір на суму 17 000 доларів США, частина якого в розмірі 11 813 доларів США погашена спільно подружжям під час проживання в цій квартирі за час шлюбу.

Посилання відповідача на те, що вказаний кредит використано для придбання квартири є слушними, логічними та послідовними, які відповідають обставинам справи.

Не дивлячись на сплату частини кредитних коштів за вказану квартиру під час шлюбу, ОСОБА_3 право власності на це майно (його відповідну частку згідно ст. 60 СК України) не набуває, однак набуває право на компенсацію частини понесених витрат за сплачені кредитні кошти.

Так, у постанові від 12 червня 2023 року у справі №712/8602/19 ОП КЦС ВС зазначає, що у разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`зання подружжям під час шлюбу, той із подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов язання.

Сплата подружжям частини коштів за кредитним договором, укладеним одним із них для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладений не в період перебування сторін у шлюбі й зобов?язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло у позичальника.

Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум, що вносилися на виконання кредитного зобов?язання, та не має права на компенсацію частки вартості нерухомого майна або на певну частку нерухомості.

Таким чином, частина кв. АДРЕСА_6 придбана ОСОБА_1 у 2005 році до шлюбу з відповідачем є її особистим майном та не може бути включена до обсягу нажитого за час шлюбу майна в спільну сумісну власність подружжя не може враховуватися при поділі в цій справі.

Відповідач спільне з позивачкою право власності на вказану частину квартири, придбану в 2005 році, не набув, а відтак, обраний ним спосіб захисту на вимогах Закону не ґрунтується.

У той же час, позов про компенсацію сплачених за час шлюбу кредитних грошових коштів ОСОБА_3 в цій справі не подався, коли суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог і не в праві вийти за ці межі.

За таких обставин, зустрічний позов в частині визнання за відповідачем права власності на всю кв. АДРЕСА_6 з цих підстав задоволенню не підлягає.

Крім того, сторона відповідача в суді згідно зустрічного позову також просила про відступлення від засад рівності часток подружжя та збільшення частки відповідача в квартирі АДРЕСА_6 , посилаючись на те, що спільний неповнолітній син сторін проживає разом з відповідачем та повністю знаходиться на його утриманні, в той час, коли позивачка присуджені Вишгородським районним судом Київської області аліменти на підставі судового наказу від 27 грудня 2023 року не сплачує, внаслідок чого Вишгородським ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) 26 лютого 2024 року відкрито виконавче провадження №73823268.

Так, відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З матеріалів справи не вбачається, що позивачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі в утриманні дитини, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї, коли ОСОБА_1 під час шлюбу працювала та дбала про матеріальний стан сім`ї, виховувала сина.

Сам факт наявності у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 26 030 грн. 50 коп. за період з вересня 2023 року по березень 2024 року підставою для збільшення частки відповідача в квартирі бути не може.

Крім того, сторона позивача запевнила суд в тому, що отримана компенсація вартості транспортного засобу буде використана ОСОБА_1 на сплату заборгованості по аліментам.

Відтак, зазначене достатньою підставою для збільшення частки відповідача в квартирі, як і сам факт проживання з ним неповнолітнього ОСОБА_6 бути не може, в зв`язку з чим зустрічний позов в цій частині задоволенню також не підлягає.

Крім того, за час шлюбу в спільну часткову власність по частині кожному в рівних частках сторонами придбано квартиру АДРЕСА_2 .

Однак, підстав для її поділу в спосіб визначений в обох позовах шляхом визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 в повному обсязі за позивачкою не встановлено, як і не встановлено підстав для її поділу в інший спосіб, оскільки частки в цій квартирі вже визначені і право власності на кожну з них рівних частинах зареєстровано за сторонами.

Позивачка в своєму позові перед судом фактично порушила питання про обмін частками особистої власності своєї частини в спірній кв. АДРЕСА_4 , проте такий порядок поділу майна подружжя на вимогах ст. 71 СК України не ґрунтується і стосується майна, яке не вважається спільним сумісним майном подружжя, не може враховуватися та не підлягає розподілу між ними, коли обмін частками співвласників за рішенням суду законом не передбачено.

При цьому, частини кв. АДРЕСА_6 , яка є особистою власністю позивачки не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не може бути врахована при поділі в цій справі, коли за рішенням судів не може здійснюватися перехід права власності на майно, оскільки таке відбувається лише на підставі правочинів.

Оскільки частки в кв. АДРЕСА_3 між сторонами вже визначені та право власності на них зареєстровано, а це майно є неподільним, зустрічний та первісний позови в частині вказаної квартири задоволеними бути не можуть і вказане майно слід залишити в їх спільній частковій власності.

Таким чином, поділу в суді між сторонами підлягає лише частина кв. АДРЕСА_6 , яка придбана сторонами 02 березня 2012 року за час шлюбу, та яка в силу викладених вимог Закону вважається спільним сумісним майном подружжя.

Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на це майно, набута ними частка квартири, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на її частину.

Таким чином, первісний та зустрічний позов в частині поділу частини кв. АДРЕСА_6 , придбаної сторонами 02 березня 2012 року за час шлюбу, підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат, суд керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою підприємцем сплачується 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не менше 1073 грн. 60 коп. і не більше 13 420 грн. відповідно.

Так, первісний позов задоволено частково на суму в розмірі 110 183 грн., а зустрічний позов задоволено частково на суму в розмірі 72 538 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1 1 101 грн. 83 коп., з позивачки на користь відповідача 1 073 грн. 60 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з відповідача, як з особи, на яку покладено більшу суму судових витрат, на користь позивачки слід стягнути різницю судового збору в розмірі 28 грн. 23 коп. (1 101 грн. 23 коп. 1 076 грн. 60 коп.).

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

первісну та зустрічну позовні заяви задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/4 частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості транспортного засобу Daewoo Lanos, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі частини, що становить 37 645 (тридцять сім тисяч шістсот сорок п`ять) грн.

В задоволенні решти вимог первісного та зустрічного позовів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 28 (двадцять вісім) грн. 23 (двадцять три) коп.

Повне судове рішення складено 31 травня 2024.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 .

Суддя