Справа №463/4067/17 Головуючий у 1 інстанції:Стрепко Н.Л.
Провадження №22-ц/811/2122/23 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Стрепка Н.Л. від 23 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 вересня 2017 року про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 скасовано.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 09 жовтня 2015 року.

Вказує, що договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 був вчинений під впливом обману „покупцем. Однак в мотивувальній частині рішення, суд самостійно змінює підстави і вимоги його позову, щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири, і визначає їх такими, що вчинені ним під впливом помилки. Самостійно змінивши підстави і вимоги позову, суд, в резолютивній частині, застосовує норму ст. 229 Цивільного Кодексу України, до самостійно змінених судом правовідносин. Також як доказ невідповідності рішення, дійсним обставинам справи, надано для порівняння медичну довідку від 13.09.2017 про слабозорість та копію договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2015 де чітко і каліграфічно написана фамілія, прізвище та по-батькові, що явно суперечить одне одному. Так чітко і якісно, при поганому зорі, підписати договір купівлі-продажу квартири не зміг би, і два рази ставити свій підпис на документі також є абсурдним. Крім того, суд не оцінив і не відобразив у своєму рішенні допит свідка ОСОБА_5 , яка була допитана під присягою, і надала покази суду що, ОСОБА_1 в час оформлення договору купівлі-продажу квартири знаходився в депресивному стані і нотаріус ОСОБА_6 , даний договір, купівлі-продажу квартири, ОСОБА_1 не роз?яснювала, а діяльність приватного нотаріуса Загвойської Н.І. припинено наказом управління юстиції від 12.01.2017р. № 4/6. Також свідок ОСОБА_7 , який є товаришем позивача сина, повідомив що він знаходився в депресивному стані, постійно плакав.

В судове засідання позивач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси позивача захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, відповідача та його представника в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 141, 158, 247, 258, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України та відмовляючи у позові, виходив з того, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 16 січня 1995 року, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів, належала на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41 кв.м. з коморою в підвалі площею 4 кв.м. (т. 1 а.с. 68). 9 жовтня 2015 року ОСОБА_1 як продавець та ОСОБА_3 як покупець уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Загвойською Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №904 (т. 1 а.с. 67-68). Відповідно до даного договору останні діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, уклали цей договір, за яким продавець зобов`язався передати квартиру у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти квартиру і сплатити за неї обумовлену грошову суму. Зокрема відповідно до п. 1.1. вказаного договору купівлі-продажу за таким було відчужено квартиру АДРЕСА_1 , яка має такі характеристики: загальну площею 41 кв.м., житлову площу 25.7 кв.м. та складається з однієї житлової кімнати та кухні, комора в підвалі - 4 кв.м. При цьому згідно з п. 3 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 299956 гривень, які покупець передав готівкою продавцю під час нотаріального оформлення договору, і підписи на цьому договорі свідчать про повний розрахунок між сторонами та відсутність фінансових, матеріальних та моральних претензій продавця до покупця. Як вбачається з п. 4 договору зазначена вартість квартири відповідала ринковій вартості такої відповідно до висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки, виданого ТОВ «Експерт оцінка плюс» станом на 7 жовтня 2015 року оцінки. Відповідно до п. 8 договору відчужувана квартира була оглянута покупцем та недоліків, та недоліків, які перешкоджають використанню за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до продавця щодо характеристик такої у покупця не було. Згідно з п. 9 договору, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. При цьому відповідно до даного пункту договору сторони підтверджують, що такий не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України. Окрім того з п. 15 договору вбачається, що нотаріусом також було роз`яснено сторонам зміст п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24 січня 2006 року, ст.ст. 182, 210, 640, 655-633, 678, 679, ч. 2 ст. 680 ЦК України, ст.ст. 59, 65, 74 СК України, а також положення Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб». В засвідчувальному написі нотаріус вказала, що договір підписано сторонами в її присутності, особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири перевірено. В копії оспорюваного договору, з примірника нотаріуса, наданого Львівським нотаріальним архівом на вимогу суду, наявні підписи сторін з зазначенням їх імен, зокрема графа «продавець» містить підпис та рукописний напис « ОСОБА_8 ». Відтак з оспорюваного договору купівлі-продажу вбачається, що у такому сторонами було погоджено всі істотні умови такого договору.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а також практиці суду касаційної інстанції та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 9 жовтня 2015 року;

визнати недійними витяги про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що звернувся до відділу поліції Франківського району м. Львова із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , а саме заволодіння шахрайським способом належними йому двома квартирами у м. Львові. Заява була подана ним 10 березня 2017 року та таку було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 березня 2017 року за №0001028 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Зокрема вважає, що відповідач незаконно шахрайським способом заволодів належною йому квартирою АДРЕСА_1 , позбавивши його житла. Вказує, що 9 жовтня 2015 року ОСОБА_3 привіз його до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Н.І., працівник якої ОСОБА_10 сказав позивачу, що йому необхідно підписати формальність, в подальшому виявилось, що це був договір купівлі-продажу вказаної квартири. Позивач стверджує, що про даний договір купівлі-продажу квартири від 9 жовтня 2015 року йому нічого не було відомо до грудня 2016 року, оскільки відповідач разом з приватним нотаріусом ввели його в оману, скориставшись вкрай важким станом здоров`я, та фактично шахрайським способом заволоділи його квартирою, не надавши йому навіть копії даного договору, не передавши позивачу жодних коштів за продану квартиру. Зазначає, що спірна квартира АДРЕСА_1 , належала йому на праві приватної власності з 16 січня 1995 року, така складається з однієї житлової кімнати та кухні, комори в підвалі площею 4 кв.м., має загальну площу 41 кв.м., житлову площу 25,7 кв.м. Позивач був зареєстрований у даній квартирі, а проживав у такій його син ОСОБА_11 . При цьому вказує, що він з дружиною проживали в іншій квартирі на АДРЕСА_2 , якою також заволодів ОСОБА_3 разом з ОСОБА_9 18 липня 2016 році, і також шахрайським способом у того ж нотаріуса, за даним фактом було відкрито кримінальне провадження. Стверджує, що нотаріус ОСОБА_12 не роз`яснила йому наслідків укладення договору, не поцікавилась причинами низької вартості двокімнатної квартири, вказаної в договорах, не прочитала йому даного договору, не надала копії договорів, не перевірила його дієздатність, не переконалася, що він перебуває у стані глибокої депресії та дуже погано бачить, будучи особою похилого віку. Довідавшись у грудні 2016 року від ОСОБА_9 , що квартира тепер належить їй, позивач звернувся до приватного нотаріуса, щоб отримати копію договору купівлі-продажу квартир, однак йому повідомили, що ОСОБА_12 вже не працює нотаріусом, у зв`язку з чим він був змушений звернутися до Головного Управління юстиції у Львівській області, на що йому повідомили, що ОСОБА_12 позбавили ліцензії, а наказом управління юстиції від 12 січня 2017 року за №4/6 нотаріальну діяльність ОСОБА_12 припинено, після чого позивач дізнався, що вона померла. При цьому зазначає, що при оформленні вказаних операцій нотаріус не виходила, а направляла до них свого помічника, колегу відповідача на ім`я ОСОБА_10 , який підійшов до позивача в офісі приватного нотаріуса, сказавши, щоб він підписав документ та заплатив гроші за це. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син ОСОБА_11 , через місяць після його смерті померла дружина позивача ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та через деякий час після смерті дружини помер його брат ОСОБА_14 . Позивач стверджує, що дуже важко переніс смерть рідних, у зв`язку з чим у нього різко погіршився стан здоров`я, впав зір, він майже нічого не бачив та не розумів. В цей час до нього в довіру втерся товариш його покійного сина ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , яка представилась племінницею покійної дружини позивача, вказували що хочуть йому допомогти. Зазначає, що перебуваючи в безпорадному стані він повірив їм, тому що на той час потребував допомоги та підтримки. Вони вдвох приходили до позивача на квартиру, переконували його, що піклуються про нього та переконали його знятися з реєстрації на АДРЕСА_1 та переєструватися за адресою квартири на АДРЕСА_2 . Вказує, що надалі вони вдвох продовжували вводити його в оману, запевнивши, що роблять це в його інтересах, та допомагають йому, при цьому позивач стверджує, що ОСОБА_3 намагався його отруїти та вони погрожували йому. При цьому звертає увагу на те, що відповідач оформив на себе квартиру АДРЕСА_1 , на 10 день після смерті сина позивача. Стверджує, що жодних грошей за нібито вчинений ним продаж квартири від ОСОБА_3 він не отримував та останній не мав грошей, оскільки ніде не працює вже 20 років, часто просив у позивача гроші. Про продаж квартири 9 жовтня 2015 року, а також ще одної квартири у липні 2016 року він довідався лише у грудні 2016 року з розмови з Татаріновою, після чого у грудні 2016 року звернувся із позовом до Франкського районного суду м.Львова про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир, однак ухвалою від 23 січня 2017 року його позовну заяву було повернуто у зв`язку з не усуненням недоліків. У зв`язку з наведеним вище вважає, що відповідач ввів його в оману, та відтак на підставі ст. 230 ЦК України просить визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1, ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

У відповідності до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, позивачу ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 16 січня 1995 року, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів, належала на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41 кв.м. з коморою в підвалі площею 4 кв.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Загвойською Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №904 09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 як продавець та ОСОБА_3 як покупець уклали договір купівлі-продажу квартири.

Відповідно до даного договору останні діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, уклали цей договір, за яким продавець зобов`язався передати квартиру у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти квартиру і сплатити за неї обумовлену грошову суму.

Зокрема відповідно до п. 1.1. вказаного договору купівлі-продажу за таким було відчужено квартиру АДРЕСА_1 , яка має такі характеристики: загальну площею 41 кв.м., житлову площу 25.7 кв.м. та складається з однієї житлової кімнати та кухні, комора в підвалі - 4 кв.м.

При цьому згідно з п. 3 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 299956 гривень, які покупець передав готівкою продавцю під час нотаріального оформлення договору, і підписи на цьому договорі свідчать про повний розрахунок між сторонами та відсутність фінансових, матеріальних та моральних претензій продавця до покупця.

Як вбачається з п. 4 договору зазначена вартість квартири відповідала ринковій вартості такої відповідно до висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки, виданого ТОВ «Експерт оцінка плюс» станом на 7 жовтня 2015 року оцінки.

Відповідно до п. 8 договору відчужувана квартира була оглянута покупцем та недоліків, та недоліків, які перешкоджають використанню за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до продавця щодо характеристик такої у покупця не було.

Згідно з п. 9 договору, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. При цьому відповідно до даного пункту договору сторони підтверджують, що такий не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України.

Окрім того з п. 15 договору вбачається, що нотаріусом також було роз`яснено сторонам зміст п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24 січня 2006 року, ст.ст. 182, 210, 640, 655-633, 678, 679, ч. 2 ст. 680 ЦК України, ст.ст. 59, 65, 74 СК України, а також положення Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

В засвідчувальному написі нотаріус вказала, що договір підписано сторонами в її присутності, особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири перевірено.

В копії оспорюваного договору, з примірника нотаріуса, наданого Львівським нотаріальним архівом на вимогу суду, наявні підписи сторін з зазначенням їх імен, зокрема графа «продавець» містить підпис та рукописний напис « ОСОБА_8 ».

Відтак з оспорюваного договору купівлі-продажу вбачається, що у такому сторонами було погоджено всі істотні умови такого договору.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як вказує Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 січня 2023 року у справі №465/4571/17, за аналогічним позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Схожі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №522/24006/17, від 26 липня 2022 року у справі №760/21633/15.

Якщо ж особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Судом першої інстанції при вирішенні спору, також, правильно враховано позицію суду касаційної інстанції у справі зі схожими правовідносинами між тими ж сторонами. Так, Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №465/4571/17 залишено без змін рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року.

Так рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року у вказаній справі відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладеного 18 липня 2016 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І.. А постановою Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, та рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року залишено без змін. З рішень судів у справі №465/4571/17 вбачається, що у такій ОСОБА_1 також просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири на підставі ст. 230 ЦК України посилаючись на те, що відповідачі разом із приватним нотаріусом ввели його в оману, скориставшись вкрай важким станом його здоров`я, який погіршився (різко впав зір) після смерті сина та дружини, і фактично шахрайським способом, переконуючи своєю турботою, заволоділи його квартирою, яку він не мав наміру продавати. При цьому позивач визнавав, що дійсно підписав якийсь документ у нотаріуса, як його переконали, це була довіреність, але особисто він цього документа не читав і його зміст нотаріус не роз`яснювала, жодних грошей за квартиру від відповідачів він не отримував.

Верховний Суд приймаючи рішення про відсутність підстав для скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 вказав, що встановивши обставини укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, погодження сторонами його умов, у тому числі щодо порядку розрахунку, оцінки предмета продажу, попереднього огляду предмета продажу, роз`яснення наслідків вчинення правочину, порядок надання права користування предметом продажу, а також надавши правову оцінку доводам позивача та наданим на їх підтвердження доказам у їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. Зазначив, що судами було надано оцінку як доводам позивача щодо умисних дій відповідачів, які спонукали позивача укласти оспорюваний договір купівлі-продажу (стаття 230 ЦК України), так і його мотивів підписання такого правочину (стаття 229 ЦК України). Також звернув увагу на те, що суди попередніх інстанцій мотивували відхилення доводів позивача про те, що він не читав зміст договору, йому не було роз`яснено його наслідків, перебував у депресивному стані, пов`язаному зі смертю близьких осіб у вересні, жовтні 2015 року, та з урахуванням того, що оспорюваний договір було укладено у липні 2016 року, сторонами погоджено його істотні умови, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення поданого позову. Посилання касаційної скарги на не урахування судами попередніх інстанцій пояснень свідків, які повідомили обставини нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу, Верховний Суд вважав необґрунтованими з огляду на те, що як на підставу для визнання недійсним такого договору позивач посилався на положення статті 230 ЦПК України (навмисне введення іншою стороною правочину його в оману).

Так, суд першої інстанції, враховуючи те, що у даній справі оспорюється договір купівлі-продажу нерухомого майна, підписанням якого сторони підтвердили факт здійснення повного розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, цей договір було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, про що зазначено в самому договорі, правильно вважав, що немає правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідача. При цьому позивачем всупереч наведених вище норм не доведено наявності будь-яких ознак цього.

Також, судом першої інстанції правильно не взято до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 , оскільки вона не була присутня при укладенні договору та на даний час є дружиною позивача та відтак заінтересованою особою. Натомість враховано пояснення свідка ОСОБА_15 , який будучи помічником приватного нотаріуса Загвойської Н.І., безпосередньо брав участь у підготовці договору та був присутній при його укладенні сторонами та повністю підтвердив заперечення відповідача ОСОБА_3 щодо того, що нотаріусом було роз`яснено позивачу зміст вказаного договору та наслідки укладення такого, а також що ним було передано позивачу кошти за продаж квартири. Жодних доказів того, що свідок ОСОБА_15 , як стверджує позивач, є колегою відповідача, до матеріалів справи не долучено та таких обставин судом не встановлено, а відтак, з врахуванням того, що його було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів, у суду відсутні підстави для сумнівів у достовірності показів останнього.

Щодо посилань позивача на те, що за його зверненням щодо відповідача було відкрито кримінальне провадження за фактом заволодіння належними позивачу квартирами шахрайським способом, то дійсно з матеріалів справи вбачається, що за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 березня 2017 року було внесено відомості за №0001028, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, водночас, таке було відкрито за фактом вчинення шахрайських дій невідомою особою та в матеріалах справи відсутні відомості про рух такого. Також, за повідомленням ОСОБА_1 від 29 серпня 2017 року про те, що візуально знайома особа шляхом входження в довіру шахрайським методом заволоділа правом власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було відкрито кримінальне провадження №0002215 за ч.1 ст.190 КК України. Як вбачається з листа першого заступника керівника Львівської місцевої прокурату №1, станом на 16 листопада 2020 року досудове розслідування вказаного кримінального провадження не було завершено, відомості про подальший рух такого у справі відсутні. Матеріали справи не містять доказів оголошення у зазначених кримінальних провадженнях будь-кому, в тому числі відповідачу ОСОБА_3 , повідомлення про підозру з подальшим складенням обвинувального акту та скеруванням такого до суду для прийняття рішення. При цьому суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що єдиним належним доказом вчинення особою шахрайства, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, є обвинувальний вирок суду.

Також, правильно встановлено судом першої інстанції, що не можуть братись судом до уваги посилання позивача на те, що він під час укладення оспорюваного договору перебував у депресивному стані з втратою зору після смерті сина, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного стану здоров`я та психічного стану в день укладення зазначеного договору 9 жовтня 2015 року позивачем до матеріалів справи не долучено. Так хоч з долученої стороною позивача виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 дійсно вбачається, що останньому встановлено діагноз поширена катаракта правого ока, зріла катаракта лівого ока, водночас дану виписку видано лікуючим лікарем лише 13 вересня 2017 року, а про скарги на зниження зору обох очей з 2015 року після перенесеного стресового стану в такій в анамнезі вказано зі слів особи без зазначення конкретної дати. Суд критично ставиться до посилань позивача на його стан здоров`я також з огляду на те, що син позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та стан здоров`я не був перешкодою позивачу після укладення оспорюваного договору 27 жовтня 2015 року для звернення до того ж приватного нотаріуса Загвойської Н.І. з заявою про прийняття спадщини після смерті сина. При цьому саме по собі можливе погіршення стану здоров`я позивача не свідчить про наявність в діях відповідача необхідних і передбачених законом ознак для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, на яку безпосередньо посилається позивач як на правову підставу своїх вимог.

Окрім цього, з врахуванням того, що в позові та письмових поясненнях позивач ОСОБА_16 вказує, що вважав, що підписує інший документ, суд першої інстанції правильно встановив, що можливість визнання судом недійсним правочину у разі, якщо особа, яка вчинила такий, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, передбачено ст. 229 ЦК України.

При цьому істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогою вказаної вище норми ст. 229 ЦК України, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.

Водночас, з врахуванням наведеного вище, належних та допустимих доказів на підтвердження укладення ним оспорюваного договору під впливом помилки позивачем суду також не надано.

Судом першої інстанції, також, правильно встановлено, що жодних підстав для визнання недійсним укладеного сторонами 9 жовтня 2015 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 судом під час розгляду справи не встановлено, а відтак дана вимога позову не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсними витягів про реєстрацію права власності на ОСОБА_3 правильно встановлено, що позов не містить жодних обґрунтувань та зазначення правових підстав такої, дана вимога безпосередньо пов`язана з вимогою позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а відтак також задоволенню не підлягає.

Враховуючи вказане, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Враховуючи вказане, а саме відсутність правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та про його укладення позивачем під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідача, відсутність доводів наявності такого. Доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 травня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра