22.07.2024 Справа № 363/3603/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря Ходасевич Д.К., заявниці ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

17.07.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців, яким визначити наступні обмеження її прав, а саме:

- заборонити ОСОБА_2 перебувати в кімнаті ОСОБА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 користуватися місцями загального користування (кухнею) з 06:00 по 08:00 год., з 12:00 до 14:00 год., з 18:00 по 20:00 год., встановивши цей час для користування ОСОБА_1 ;

- встановити форму користування (зокрема прибирання) місць загального користування (туалет, ванна, коридор, балкон), за потребою співмешканців кв. АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заяви вказано, що з 1989 року заявниця разом із заінтересованою особою, яка є її донькою, проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , а з вересня 2023 року кожна з них проживає у власній кімнаті. Заявниця вказує, що протягом останніх 9-10 місяців з боку ОСОБА_2 вчинялися щодо неї прояви домашнього насильства, що змусило її звернутися за допомогою до поліції, які склали відносно ОСОБА_2 адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Ухвалою суду від 18.07.2024 року заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду на відкрите провадження у справі, розгляд якої було призначено на 22.07.2024 року.

У судовому засіданні заявниця просила задовольнити заяву та видати обмежувальний припис, строком на 6 місяців, яким обмежити права ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Заявниця посилалася на те, що вони з донькою не можуть дійти згоди з приводу користування квартирою, між ними виникають з цього приводу конфлікти, донька її ображає, забороняє певні дії, а відтак є необхідність у видачі обмежувального припису.

Заінтересована особа ОСОБА_2 , у судовому засіданні, заперечувала щодо задоволення заяви, посилалася на те, що дійсно між нею та заявницею постійно відбуваються конфлікти, вони мешкають разом в двокімнатній квартирі, у кожного своя кімната, але домовитися користуватися місцями загального користування не можуть. Мазур- ОСОБА_3 зазначила, що квартира, в якій вони мешкають належить її матері, але є ще одна, яка належить і їй, і заявниці по частці, а відтак ОСОБА_2 планує найближчим часом переїхати.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку:

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України - суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Так, ст. 350-1 та ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка зокрема постраждала від домашнього насильства. При цьому заява про видачу обмежувального припису може бути подана: особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Як визначає ст. 1 зазначеного Закону, домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

особа, яка постраждала від домашнього насильства, - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, що передбачені ст. 4 зазначеного Закону є діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, яка ґрунтується в тому числі і на таких засадах, як гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правничу допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству тощо.

Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: запобігання домашньому насильству; ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки, випливає зі змісту ч. 2 ст. 5 вказаного Закону.

Серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є і обмежувальний припис стосовно кривдника, передбачено ст. 24 ч. 1 п. 2 вказаного Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду: від 17.04.2019 року у справі за №363/3496/18, від 26.09.2019 року у справі за №452/317/19-ц, від 17.06.2020 року у справі за №509/2131/18, від 12.01.2022 року у справі за №752/9731/21, від 26.05.2022 року у справі за №165/3472/21, від 13.07.2022 року у справі за №369/12715/20, від 10.02.2023 року у справі за №676/3259/22.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Так, згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування в даному випадку є вчинення та загроза подальшого вчинення відносно заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ст. 89 ЦПК України).

Як встановлено в ході розгляду заяви та не оспорюється учасниками справи, ОСОБА_1 (заявниця) та ОСОБА_2 (заінтересована особа) зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена інформація підтверджується копіями паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заявниця у своїй заяві посилалася на те, що протягом останніх 9-10 місяців ОСОБА_2 вчиняє щодо неї прояви домашнього насильства. На підтвердження зазначеного вказала, що 29.05.2024 року звернулась до начальника Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_4 із заявою, в якій просила сприяти у примусовому обстежені та лікуванні особи, що вчинила щодо неї домашнє насильства: психологічне, економічне та фізичне. В заяві зазначено, що її донька ОСОБА_2 , 1989 року народження, не дає їй спати вночі, кричить, лається, ображає, викидає їжу, ліки та БАДИ, не дає прибирати місця загального користування (зокрема впродовж 8,5 місяців заявниця не може користуватися кухнею), без дозволу вривається до кімнати, коли вона намагається зателефонувати на «102», б`ється та стверджує, що їх хтось доводить до страшної хвороби. Звертатися до лікаря відмовляється.

З листа начальника Вишгородського РУП Р. Бежука №3253 від 28.06.2024 року вбачається, що за фактом звернення ОСОБА_1 із заявою від 29.05.2024 року, яка зареєстрована в журналі Єдиного обліку за №К-3183-СЕД, проведено перевірку за результатами якої відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та проведено профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення домашнього насильства та інших протиправних дій.

У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі за №756/3859/19 зроблено висновок про те, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

У постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі за №754/11171/19 зазначено, що при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи, пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Дослідивши надані докази, з огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у видачі обмежувального припису, оскільки заявниця не надала належних і допустимих доказів, які б підтвердили наявність підстав для застосування обмежувального припису.

Статтею 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має зокрема і постраждала особа або її представник. При цьому обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

При цьому заявницею не надано доказів того, що квартира АДРЕСА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності або її особистою приватною власністю, як і не надано суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї. Сам факт звернення заявниці до органів поліції не є безумовною підставою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" (постанова Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа № 214/4179/21).

Як встановлено судом за фактом звернення ОСОБА_2 із заявою від 29.05.2024 року, яка зареєстрована в журналі Єдиного обліку за №К-3183-СЕД, проведено перевірку за результатами якої відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та проведено профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення домашнього насильства та інших протиправних дій. Станом на час розгляду даної справи, відповідні матеріали про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вказаними протоколами не розглянуті.

З доданих до заяви матеріалів не вбачається доведеним факт застосування ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 на системній основі чи у такому ступені, що дозволяє дійти висновку про наявність ризиків, які б наражали потенційну потерпілу на небезпеку.

Одночасно суд враховує, що між заявницею та заінтересованою особою наявний спір, щодо порядку користування квартирою, який може бути вирішено в порядку цивільного судочинства, шляхом звернення до суду із відповідною позовною заявою. Наявність між сторонами неприязних відносин та спору щодо поділу майна не може саме по собі розцінюватись як насильство в сім`ї. Слід враховувати, що обмежувальний припис має чітко визначений характер, мету і не може застосовуватися як інструмент маніпулювання в вирішення конфліктів, того чи іншого спору. Необхідно відрізняти насильство від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків. Насильство є результатом свідомих дій кривдника, з властивою йому агресією і бажанням завдати шкоди, а не прагненням розв`язати конфліктну ситуацію.

Так, неприязні стосунки, наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою не можуть бути підставою для задоволення заяви про винесення обмежувального припису (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 522/22472/21).

Отже, суд, аналізуючи вищевикладене, приходить до висновку, що відсутні прямі, обґрунтовані та переконливі докази того, що з боку ОСОБА_2 чиниться домашнє насильство стосовно заявниці, у зв`язку з чим остання потребує захисту у порядку положень, передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 350-1 350-8 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя О.П. Дьоміна