ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/9512/21 Номер провадження 22-ц/814/1509/24Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Лобова О.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Назаркевича Сергія Михайловича

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2023 року

по справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року КП "Харківські теплові мережі" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у розмірі 114904,36 грн. за період з 01.10.2014 по 31.08.2021, інфляційні витрати у розмірі 6138,60 грн., 3% річних у сумі 2912,16 грн. та судовий збір.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до рішення Харківського міськвиконкому від 23.12.98 № 1407 «Про призначення виконавців послуг у житловому фонді» (зі змінами, внесеними рішенням від 30.09.2001 № 946), КП «Харківські теплові мережі» є виконавцем послг по централізованому теплопостачанню і підігріву гарячої води в житловому фонді м. Харкова.

Відповідачі проживають в квартирі АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення, теплопостачання якого здійснює КП «Харківські теплові мережі».

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 своїх обов`язків з оплати наданих послуг тривалий період часу не виконують, внаслідок чого утворилась заборгованість за надані послуги за період з 01.10.2014 по 31.08.2021 у розмірі 114904,36 грн.

Окрім того, внаслідок прострочення виконання зобов`язання позивач просив стягнути з відповідачів три відсотки річних у розмірі 2912,16 грн. та інфляційні витрати у сумі 6138,60 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2023 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за період з 01.10.2014 року по 31.08.2021 року в сумі 123955 грн. 12 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у сумі 2270 грн., по 567 грн. 50 коп. з кожного.

Рішення суду обгрунтоване тим, що відповідачі покладені законодавством зобов`язання щодо оплати послуг з опалення та теплопостачання належним чином не виконують, тому позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Окрім того зазначено, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, оскільки у серпні 2021 відповідачами було здійснено оплату заборгованості у сумі 884,60 грн., що свідчить про переривання строку позовної давності, тому заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Назаркевич Сергій Михайлович, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про переривання строків позовної давності та не застосував наслідки її спливу.

Здійснення платежу в розмірі 884,60 грн. не свідчить про визнання боржниками свого боргу.

Зазначено, що 25 грудня 2013 року апеляційним судом Харківської області було винесено рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води, в відтак вищевказаний платіж, міг бути стягнутий виконавчою службою на користь позивача за минулий період.

Оскільки позовна заява подана до суду 12.10.2021 року, тому враховуючи строки позовної давності вимоги про стягнення боргу за період з 01.10.2014 по 12.10.2018 задоволенню не підлягають.

Окрім того, суд не взяв до уваги факт того, що відповідачем ОСОБА_1 до письмових пояснень було долучено акт про те, що ОСОБА_4 за вказаною адресою не проживає.

Також, суд першої інстанції безпідставно стягнув зі ОСОБА_1 судові витрати, оскільки вона є особою з інвалідністю 2 групи.

Від представника КП «Харківські теплові мережі» Борисенко Ірини Анатоліївни до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, КП «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова та здійснювало постачання теплової енергії до квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23.09.2021 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 4).

Факт реєстрації відповідачів у даній квартирі також підтверджено довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23.05.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с. 20).

З відомості нарахувань та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_2 відкрито на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 4-5).

На підставі наданих позивачем розрахунків, вбачається, що станом на 31.08.2021 року відповідачам нарахована заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в сумі 114904,36 грн. за період з 01.10.2014 по 31.08.2021, 3 % річних у сумі 2912,16 грн. та інфляційні втрати в сумі 6138,60 грн. (а.с. 5-7).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Внаслідок невиконання відповідачами обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг за ними утворилася заборгованість з послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2014 по 31.08.2021 в загальному розмірі 123955 грн. 12 коп., яка підлягає стягненню в повному обсязі. Окрім того, місцевий суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, вказавши, що даний строк переривався у зв`язку з здійсненням відповідачами у серпні 2021 року погашення суми боргу.

Колегія суддів не повною мірою погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини між виконавцем послуг з постачання централізованого опалення, гарячого водопостачання та споживачем - фізичною особою регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У відповідності до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.

Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV, частини 2 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача, за відсутності іншого погодженого строку, сплачувати отримані житлово-комунальні послуги щомісяця.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року справа № 953/24063/19.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

При цьому правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено обов`язок з оплати вартості отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з теплопостачання є обґрунтованим, однак судова колегія не погоджується з розміром стягнення, оскільки судом стягнута сума поза межами строку позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 43 рішення від 29 січня 2013 року за заявою № 66610/09 у справі «Золотас проти Греції»).

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 761/12553/15-ц.

Аналіз змісту частин 1 та 3 ст. 264 ЦК України дає підстави для висновку, що переривання перебігу строку позовної давності є можливим виключно в його межах (загальний строк 3 роки), а не після спливу позовної давності чи поза її межами. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 914/2026/17, Верховний Суд зазначив, що оскільки при дослідженні обставин, пов`язаних з вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може відбутися лише в межах строку давності. Така позиція Верховного Суду сформована у цілому ряді постанов і є сталою.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

ОСОБА_1 в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі було заявлено про застосування строків позовної давності.

З відомості нарахувань та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, вбачається, що у серпні 2021 року до сплати за надані позивачем послуги було нараховано 318 грн., а сплачено 884,60 грн., що свідчить про визнання відповідачами боргу та переривання строку позовної давності.

Доказів того, що вказана сума коштів була сплачена на виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 25.12.2013 року у справі № 644/3992/13-ц апелянтом не надано.

Таким чином, оскільки позовна давність перервана у серпні 2021 року, тому заборгованість за надані позивачем послуги підлягає стягненню з відповідачів за період з 09.2018 до 31.08.2021 у сумі 67645,49 грн.

Розрахунок індексу інфляції та 3 % річних здійснено за період з 09.2018 до 08.2021, тобто в межах позовної давності.

Таким чином, загальний розмір заборгованості який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача становить 76696,25 грн. (67645,49 грн. (сума боргу) +6138,60 грн. (інфляційні втрати) + 2912,16 грн. 3 % річних)).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач ОСОБА_4 з 2004 року не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , а тому остання не є споживачем наданих позивачем послуг, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

У пункті 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що споживач житлово-комунальних послуг має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг.

Доказів того, що апелянт чи ОСОБА_4 зверталися до позивача з приводу відсутності ОСОБА_4 за вказаною адресою матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Назаркевича Сергія Михайловича підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, шляхом зменшення розміру заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, яка підлягає стягненню з відповідачів, з 123955,12 грн. до 76696,25 грн.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбчається, що КП «Харківські теплові мережі» сплатило 2270 грн. судового збору при подачі позову до суду першої інстанції (а.с. 2).

Позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задоволено частково на 61,87 %.

Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню судові витрати понесені позивачем в суді першої інстанції у сумі 1404,45 грн., тобто по 351,11 грн. з кожного.

Разом з тим, відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується копією довідки МСЕК (а.с. 85), тобто звільнена від сплати судового збору.

Таким чином, судові витрати понесені позивачем у сумі 351,11 грн. підлягають компенсації за рахунок держави.

У задоволенні позовних вимог відмовлено на 38,13 %

За розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягав сплаті судовий збір у сумі 3405 грн.

З огляду на те, що апелянт ОСОБА_1 відповідно до закону звільнена від сплати судового збору, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1298,32 грн. (3405 грн. ? 38,13 %).

Таким чином, з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 947,21 грн. (1298,32 грн. - 351,11 грн.).

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1, ч. 4, ст. 382, 383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Назаркевича Сергія Михайловича задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2023 року змінити, зменшивши суму заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КП «Харківські теплові мережі» з 123955,12 грн. до 76696,25 грн.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судові витрати по 351,11 грн. з кожного.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь держави судовий збір у сумі 947,21 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді Г. Л. Карпушин

О. А. Лобов