Номер провадження: 22-ц/813/902/24
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи: Акціонерне товариство «Універсал Банк», приватний виконавець Шевченко Тетяна Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про визнання договорів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Васильків О. В. 11 липня 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2021 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом, який було уточнено, та в якому просила:

1. Визнати недійсним (нікчемним):

- Договір позики №567277 від 31.12.2020 року, укладений між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 ;

- Договір позики №005016386 (639348) від 01.02.2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 ;

- Договір факторингу №005016386 від 01.02.2021 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ОСОБА_1 .

А також зобов`язати вищезазначені фінансові організації спростувати недостовірну інформацію стосовно вищеперелічених договорів шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_1 , а ТОВ «Українське бюро кредитних історій» - вилучити інформацію щодо вищезазначених договорів.

2. Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №244681 від 28.06.2021 року, вчинений приватним нотаріусом КМНО Остапенком Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості в розмірі 25227,61 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовані тим, що 08.02.2021 року на номер телефону позивача зателефонував представник ТОВ «Клай Кредит» і повідомив про заборгованість за кредитним договором, який ніби був оформлений через мережу інтернет - онлайн 27.01.2021 року в розмірі 2000,00 грн. В той же день позивач звернулась до органів поліції з заявою про вчинення відносно неї шахрайських дій, на підставі якої 09.02.2021 року було відкрито кримінальне провадження, яке триває по теперішній час.15.02.2021 року за запитом до Бюро кредитних історій позивач ОСОБА_1 отримала кредитний звіт, з якого чітко прослідковується, що невідомі особи - шахраї, кожен день отримували на ім`я позивача онлайн-кредити, про що свідчать записи в кредитному звіті, а саме: ТОВ «ФК «Інвеструм», право вимоги передано за договором факторингу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» - Договір позики №567277 від 31.12.2020 року, сума кредиту 2500 грн., закритий 25.01.2021 року, та Договір позики №005016386 (639348) від 01.02.2021 року, сума кредиту 6500 грн., який станом на сьогоднішній день не закритий. Тож, починаючи з 01.12.2020 року відповідачі вступили в співпрацю з шахраями, відкрили кредитні ліміти та шляхом обману незаконно перерахував кредитні кошти шахраям. Позивач зазначає, що відповідачі при видачі кредиту за договорами позики жодного разу їй не телефонували та не отримали згоди на обробку персональних даних. Щодо закритого кредиту по Договору позики №567277 від 31.12.2020 року позивач ОСОБА_1 зазначає, що його не отримувала і не погашала. Це робили шахраї за спільною домовленістю з відповідачем. Позивач вказує, що відповідачі не переконались належним чином в особі позичальника, не оцінили ризики, співпрацювали з шахраями і незаконно використали її персональні дані та переказали кредитні кошти шахраям на суму 110718 грн., а відповідачі перерахували кредитні кошти шахраям.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що її волі на укладення кредитних договорів не було, договори з відповідачами укладено іншою особою, з незаконним використанням персональних даних ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з ЄРДР, а також матеріалами слідства. Відповідачі на звернення позивача не надали жодного документу, який би підтверджував, що ОСОБА_1 підписувала заяви-анкети на отримання кредиту, укладала договори позики та отримувала кредитні кошти від відповідачів. Також позивач ОСОБА_1 зазначала, що у нотаріуса не було визначених законодавством підстав для винесення виконавчого напису, в зв`язку з чим виконавчий напис є спірним та повинен бути визнаний таким, що не підлягає скасуванню.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.07.2022 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №244681 від 28.06.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості у розмірі 25227,61 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними, зобов`язання вчинити певні дії, та постановити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки оскаржувані кредитні договори не підписувалися позивачем, а також враховуючи відсутність будь-яких інших доказів щодо укладення договорів позики, відсутність волевиявлення позивача на укладення таких договорів, відсутність фактів передачі грошових коштів - оскаржувані кредитні договори є нікчемними.

А оскільки такі договори є нікчемними, то відповідачі повинні спростувати недостовірну інформацію шляхом внесення змін до інформації, що міститься у Українському бюро кредитних історій.

Сторони про розгляд справи на 25.06.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явилась ОСОБА_1 , не з`явились ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», ТОВ «Фінансова компанія управління активами», АТ «Універсал Банк», приватний виконавець Шевченко Т.С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., ТОВ «Українське бюро кредитних історій».

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», ТОВ «Фінансова компанія управління активами», АТ «Універсал Банк», приватного виконавця Шевченко Т.С., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., ТОВ «Українське бюро кредитних історій», які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 09.02.2021 року було зареєстровано кримінальне провадження №0000064. З Витягу також вбачається, що 08.02.2021 року до ЧЧ Відділу поліції №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона просить прийняти міри правового характеру до невідомої особи, яка 27.01.2021 року через мережу «Інтернет» отримана на ім`я заявника у ТОВ «Клай Кредит» позику на суму 2000 грн. (ЄО №2847 від 08.02.2021 року) (т.1 а.с.20).

З довідки про наявність рахунків № QEVR-5343 від 29.03.2021 року, виданої АТ «Універсал Банк» вбачається наявність рахунків на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , а саме: НОМЕР_2 - дебетова картка, активна; НОМЕР_3 - кредитна картка, заблокована. Також повідомлено, що банківські карти з номерами НОМЕР_4 ,, ,,,, 8119, НОМЕР_5 , НОМЕР_6 - є недійсними та не належать позивачу ОСОБА_1 (т.1 а.с.17).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 16.06.2021 року зверталась до керівника ТОВ «Авентус Україна» з письмовою вимогою анулювати кредити, які були видані працівниками ТОВ «Авентус Україна» за спільною домовленістю з шахраями на ім`я ОСОБА_1 , та направити довідку про відсутність заборгованості до Бюро кредитних історій та ОСОБА_1 особисто (т.1 а.с.23-24).

З відповіді на звернення ОСОБА_1 т.в.о. начальника відділу каналів кореспонденції з клієнтами ПрАТ «Київстар», вих. №544700/03/02 від 02.07.2021 року вбачається, що абонентські номери НОМЕР_7 , НОМЕР_8 за ОСОБА_1 , як абонентом, не зареєстровані (т.1 а.с.19).

З письмових відповідей ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Авіра Груп» вбачається, що договори про надання фінансового кредиту від 15.02.2021 року та 09.02.2021 року, відповідно, визнані товариствами «шахрайськими» та анульовані (т.1 а.с.145-146).

За інформацією з Єдиного реєстру боржників станом на 06.10.2021 року в реєстрі наявна інформація щодо боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер виконавчого провадження: 66863652, документ видав: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення коштів, приватний виконавець Шевченко Т.С. (т. 1 а.с.30).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що подані ОСОБА_1 разом з позовною заявою докази не є достатніми для визнання недійсними оспорюваних договорів, в зв`язку із чим суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог у цій частині. Інші позовні вимоги щодо зобов`язання відповідачів вчинити певні дії є похідними від вимоги про визнання договору недійсним, а тому також не підлягали задоволенню.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним у судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21) визначено, що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

З матеріалів справи вбачається, що: 31.12.2020 року був укладений Договір позики №567277 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 ; 01.02.2021 року був укладений Договір позики №005016386 (639348) між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 ; 01.02.2021 року був укладений Договір факторингу №005016386 між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ОСОБА_1 .

Укладення таких договорів відбувалось шляхом направлення ідентифікатора на мобільний номер телефону.

Однак, з довідки про наявність рахунків АТ «Універсал Банк» вбачається наявність рахунків на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , а саме: НОМЕР_2 - дебетова картка, активна; НОМЕР_3 - кредитна картка, заблокована. Також повідомлено, що банківські карти з номерами НОМЕР_4 ,, ,,,, 8119, НОМЕР_5 , НОМЕР_6 є недійсними та не належать позивачу ОСОБА_1 .

Таким чином, банківські картки з номерами НОМЕР_4 ,, ,,,, 8119, НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , на які були перераховані кредитні кошти від відповідачів, є недійсними.

З довідки ПрАТ «Київстар» від 02.07.2021 вбачається що номера телефонів, які зазначені у спірних договорах, за позивачем не зареєстровано.

Оскільки ані номера телефонів, які зазначені у договорах позики та факторингу та на які направлялись ідентифікатори для укладення договору, ані карткові рахунки, на які мали бути перераховані кредитні кошти, не належать ОСОБА_1 , то колегія суддів дійшла висновку, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення вказаних договорів було відсутнє.

Таким чином, Договір позики №567277 від 31.12.2020 року, укладений між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 , Договір позики №005016386 (639348) від 01.02.2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 , та Договір факторингу №005016386 від 01.02.2021 року, укладений між ТОВ "Фінансова компанія управління активами» та ОСОБА_1 - є нікчемними.

На підставі вказаних договорів позики, які є нікчемними, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис №244681 від 28.06.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активам»" заборгованість у розмірі 25227,61 грн.

Аналіз чинного цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку, що нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин є недійсним вже в момент вчинення, незалежно від будь-чиєї волі (ipso iure), і його абсолютна недійсність діє щодо всіх (erga omnes).

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, не зумовлює набуття/зміни/ припинення прав ні для кого.

Посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Якщо суд виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає або якщо така вимога заявлена лише в вищій інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Водночас, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Зокрема, неефективними є такі способи захисту права чи законного інтересу, як визнання права вимоги виконання зобов`язання від відповідача або визнання наявності договірного обов`язку відповідача, оскільки такі способи не ведуть до виконання боржником свого зобов`язання, у тому числі в примусовому порядку, та отримання кредитором належного на виконання зобов`язання. У цьому випадку в позивача виникне потреба повторного звернення до суду.

Також необхідно враховувати, що наведені вище способи захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань будуть належними лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. Зокрема, у таких випадках: кредитор у правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право в межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Кредитор у даній справі реалізував процедуру повернення грошових коштів, отриманих за договорами позики №567277 від 31.12.2020 року та №005016386 (639348) від 01.02.2021 року, шляхом звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису і подальшого його примусового виконання.

Однак, оскільки у зв`язку із нікчемністю таких договорів у ОСОБА_1 відсутній обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих за вищевказаними договорами, то, відповідно, і наступні дії кредитора щодо повернення грошових коштів є також такими, що не породжують жодних юридичних наслідків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису №244681 від 28.06.2021 року, однак помилився щодо правових підстав задоволення вказаних вимог, у зв`язку із чим судове рішення у цій частині підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови..

Щодо позовних вимог про спростування недостовірної інформації стосовно вказаного договору, шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_1 , а ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити інформацію щодо вищезазначених договорів, суми відкритих лімітів, загальної поточної, простроченої заборгованості, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Однак, згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (ст. 299 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відносини у сфері формування та обігу кредитних історій регулюються Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» від 23.06.2005 року № 2704-IV (далі Закон № 2704-IV).

У ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) закріплено, зокрема, що:

бюро кредитних історій (далі Бюро) юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію;

ведення кредитної історії діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію;

кредитна історія це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону;

користувач Бюро (далі користувач) юридична або фізична особа суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію;

кредитний звіт сукупність інформації про суб`єкта кредитної історії, яка є повним або частковим відображенням його кредитної історії;

суб`єкт кредитної історії будь-яка юридична або фізична особа, яка уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія;

Згідно ст. ст. 1, 3 Закону № 2704-IV, інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Користувач має право відмовитися від укладання кредитного правочину або укласти кредитний правочин на умовах, що враховують ризики від укладання кредитного правочину, у разі відмови суб`єкта кредитної історії надати згоду на доступ до його кредитної історії та/або на передачу інформації до Бюро про кредитний правочин з користувачем.

У ч. 1 ст. 4 Закону № 2704-IV визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії.

У ч. 1 ст. 5 Закону № 2704-IV передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

згідно ч. 1 ст. 10 Закону № 2704-IV, бюро вилучає з кредитної історії:

1) інформацію, яка передбачена п. 2 ч. 1 ст. 7 (відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії), у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними;

2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього;

3) інформацію, яка передбачена п. 2-4 ч. 1 ст. 7 (відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії; інформацію про суб`єкта кредитної історії, яка складається із сукупності документованої інформації про особу з державних реєстрів, інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел; відомості про операції з інформацією, яка складає кредитну історію), у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позивачем обрано неналежним спосіб захисту (спростування недостовірної інформації стосовно оскаржуваних договорів, шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_1 , а ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити інформацію щодо вищезазначених договорів, суми відкритих лімітів, загальної поточної, простроченої заборгованості), так як саме по собі визнання договору нікчемним і наявність встановлення у мотивувальній частині нікчемності такого правочину є підставою для внесення змін до Українського бюро кредитних історій.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судове рішення суду апеляційної інстанції є підставою для виключення інформації стосовно договорів позики та факторингу з Українського бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_1 щодо зазначених договорів, суми відкритих лімітів, загальної поточної, простроченої заборгованості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне доповнити резолютивну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.07.2022 року абзацом наступного змісту:

«Це рішення є підставою для виключення інформації стосовно: Договору позики №567277 від 31.12.2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 ; Договору позики №005016386 (639348) від 01.02.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 ; Договору факторингу №005016386 від 01.02.2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ОСОБА_1 , - з Українського бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_1 щодо зазначених договорів, суми відкритих лімітів, загальної поточної, простроченої заборгованості».

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.07.2022 року підлягає зміні, викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови, та доповнення резолютивної частини судового рішення вищевказаним абзацем. В іншій частині судове рішення має бути залишено без змін.

Щодо судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 2270,40 гривень.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія управління активами» скористалось своїм правом на подання заперечень проти розподілу витрат на правничу допомогу, та подало до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині третьої статті 141 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ст.137 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем у суді першої інстанції було надано наступні документи: угоду про надання правової допомоги від 01.11.2021 року, укладену між адвокатом Заховавко В.В. та ОСОБА_1 , про те, що клієнт доручає та зобов`язується відшкодувати адвокату витрати по справі відповідно до умов цієї угоди, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги клієнту, яка полягає, зокрема, у наданні правової допомоги за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Інвеструм» ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про визнання недійсним договору позики №567277 від 31.12.2020 року, договору позики №005016386 (639348) від 01.02.2021 року, договору факторингу №005016386 від 01.02.2021 року та визнання виконавчого напису №244681 від 28.06.2021 року, такими що не підлягають виконання; акт №01 про витрати на справі та надання правової допомоги від 25.01.2022 року; детальний опис робіт про надану правову допомогу від 25.01.2022 року.

За правилами оцінки доказів, встановлених ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі №755/9215/15-ц).

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням реальності та доведеності понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципів розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме підлягає зменшенню та стягненню у розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2022 року - змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Резолютивну частину судового рішення доповнити абзацем наступного змісту:

Це рішення є підставою для виключення інформації стосовно: - договору про надання фінансового кредиту №19028-12/2020 від 31.12.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); договору про надання фінансового кредиту 0035-02/2021 від 01.02.2021 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); договору факторингу №005016386 від 01.02.2021 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), - з Українського бюро кредитних історій у кредитній ОСОБА_2 щодо зазначених договорів, суми відкритих лімітів, загальної поточної, простроченої заборгованості, тощо.

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень.

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати в сумі 2270,40 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 10 липня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе