Справа № 189/17/24
У Х В А Л А

Іменем України

12.08.2024 року смт. Покровське

Суддя Покровського районного суду Дніпропетровської області Степанова О.С., розглянувши клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

В провадженні Покровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В процесі розгляду справи відповідач ОСОБА_1 звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про забезпечення позову, в якому просить: накласти арешт на нежитлову будівлю (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,8 кв.м., нежитлову будівлю (магазин) за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 131,8 кв.м., нежитлову будівлю (магазин «Спецмагазин») за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 208,0 кв.м., квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 76,7 кв.м., квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 61,8 кв.м., квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 68,9 кв.м.

В обґрунтування клопотання про забезпечення позову зазначено, що за період перебування у шлюбі з позивачкою, ними було придбано вищевказане майно. За обопільною домовленістю між сторонами, усе нерухоме майно, придбане ними під час шлюбу, реєструвалось за ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 , як чоловік, надавав у нотаріуса письмову згоду на придбання кожного із шести об`єктів нерухомості. 19.03.2024 року рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Оскільки усі ці об`єкти нерухомості зареєстровані у державному реєстрі одноособово за ОСОБА_2 , то враховуючи, що шлюб між ними розірвано, і що в договорах купівлі-продажу нерухомості ОСОБА_2 вказана як одноособовий покупець, то вона може одноособово розпорядитись спільною нерухомістю. Із позовних вимог ОСОБА_2 слідує, що вона вважає усе вищеперераховане нерухоме майно своєю особистою власністю, а отже, немає наміру провести розподіл майна подружжя згідно вимог Сімейного кодексу. За таких обставин, не вжиття заходу по забезпеченню позову в подальшому може унеможливити та ускладнити виконання рішення суду, оскільки ОСОБА_2 має реальну можливість (за сприяння третіх осіб) вчинити будь-які цивільно-правові правочини по відчуженню цього майна, як особисто, так і за участі третіх осіб. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить задовольнити клопотання про забезпечення позову.

Відповідно до положень ч.1 ст.153 ЦПК України, п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

З урахуванням положень ст.153 ЦПК України сторони в судове засідання для розгляду клопотання про забезпечення позову не викликались, у зв`язку з чим, фіксація судового засідання не здійснювалась у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України.

При вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Пункт 6 передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідач у поданому клопотанні посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову у даній цивільній справі може утруднити виконання рішення суду, оскільки позивачка ОСОБА_2 вважає усе нерухоме майно своєю особистою власністю, а отже, немає наміру провести розподіл майна подружжя згідно вимог Сімейного кодексу, натомість, суддя звертає увагу, що саме позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення у випадку задоволення позову.

З наведених у клопотанні про забезпечення позову фактів та обґрунтувань відповідача вбачається, що ОСОБА_1 просить накласти арешт на нерухоме майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

При цьому, суддя наголошує, що відповідачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено наявності обставин, про які він зазначає у клопотанні про забезпечення позову, зокрема щодо наміру та можливості позивачкою будь яким чином відчужити вказане нерухоме майно.

Окрім того, слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог статті 369 Цивільного кодексу України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Право розпорядження майна закріплює абсолютну владу власника над майном, яке може здійснюватись у формі відчуження.

Поряд з іншими правовими інститутами, реалізацію вказаного конституційного права забезпечує нотаріат.

Відповідно до пункту 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України посвідчення правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, зокрема подружжя: 4.1. Правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. 4.2. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві. 4.3. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 4.4. Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Отже, чинним законодавством детально врегульований порядок посвідчення нотаріусами правочинів стосовно нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, навіть колишнього, а тому відсутні підстави вважати, що позивачка зможе відчужити спірне майно, або іншим чином розпорядитися ним, без відома та згоди на це відповідача.

Таким чином, ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди відповідача ОСОБА_1 не зможе відчужити будь-яке майно, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Підсумовуючи вищевикладене, суддя дійшов висновку, що клопотання про забезпечення позову є необґрунтованим, а тому у його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду стороні по справі.

Суддя: О.С. Степанова