Провадження №2/523/706/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"28" травня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судових засідань Бєлік Л.В.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дійсним договору міни, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Одеської міської ради про визнання дійсним договору міни, визнання права власності в порядку спадкування за законом, звернулась адвокат Рашкевич Світлана Олександрівна.

В обґрунтування позовних вимог представник зазначила, що ОСОБА_1 , є спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким, заповів квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Зазначена квартира належала померлому на праві власності на підставі договору міни нерухомого майна № 1/200-00113 від 10.06.2000 року. Представник зазначає, що позивач своєчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про відкриття спадщини, однак, отримати свідоцтво про право на спадщину для позивача є неможливим, у зв`язку з тим, що спадкове майно, належало спадкодавцю на підставі договору міни, який не посвідчено нотаріально.

На підставі викладеного представник позивача просить: визнати дійсним договор міни та визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В подальшому ухвалою суду від 18.12.2023 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Рашкевич Світлани Олександрівни про витребування доказів. Витребувано від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової Ірини Анатоліївни копію спадкової справи заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.48).

На виконання ухвали про витребування доказів, на адресу суду 22.02.2024 року (вх. № 6102) надійшло клопотання представника позивача про приєднання до матерів справи копії спадкової справи (а.с.53-77).

Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.81).

Чергове судове засідання у справі призначено на 28 травня 2024 року, сторони до суду не з`явились.

На адресу суду 15.04.2024 року (вх. № 2655) надійшла заява представника позивача адвоката Рашкевич Світлани Олександрівни щодо можливості проведення судового засідання у відсутність сторони позивача, згідно поданої заяви представник зазначила про підтримку позовних вимог та, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.88-89).

Представник відповідача Одеської міської ради до суду не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений (а.с.42, 46, 52, 84, 87), про причини не явки суду не повідомив, не подав відзиву на позовну заяву.

Таким чином судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача звернувся з заявою про слухання справи за відсутності, відповідач повідомлений, підстав для відкладення слухання справи не встановлено.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 травня 2024 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яким врегульовано спірні правовідносини, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, дійшов висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 84 роки, актовий запис № 274 (а.с.7).

Згідно заповіту від 27.08.2002 року за життя ОСОБА_2 на випадок свої смерті зробив наступне розпорядження: належну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. зареєстровано в реєстрі за № 6864 (а.с.8).

Судом досліджується копія спадкової справи заведено до майна померлого ОСОБА_2 , згідно якої встановлено, що з заявою про прийняття спадщини після померлого звернулась ОСОБА_1 , яка зазначила, що приймає спадкове майно визначене заповітом, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Судом досліджено лист приватного нотаріуса Пучкової І.А. щодо необхідності звернення до суду. В зазначеному листі нотаріус зазначила, що відповідно до п.4.12 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів та відповідно до пункту 4.12 Глави 10 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Нотаріусу було подано Договір міни нерухомого майна, зареєстрований на Одеській товарній біржі, реєстраційний номер № 1/2000-00113 від 10.06.2000 року. Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 року недодержання вимоги щодо нотаріального посвідчення договору тягне за собою недійсність договору.

Тобто, договором грубо порушено положення ЗУ «Про товарну біржу», що унеможливлює прийняття Договору міни нерухомого майна, що зареєстрований на Одеській товарній біржі, реєстраційний номер № 1/2000-00113 від 10.06.2000 року, як правовстановлюючого документа для видачі Свідоцтва про право на спадщину (а.с.54-77).

З огляду на досліджені документи судом встановлено, що позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , на підставі заповіту, однак, через недотримання вимог щодо нотаріального посвідчення договору міни, отримати свідоцтво про право на спадщину можливості не має.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали договір міни майна № 1/2000-00113 від 10.06.2000 року, згідно якого ініціатор договору передав, а учасник прийняв квартиру АДРЕСА_3 та учасник договору передав, а ініціатор прийняв квартиру АДРЕСА_1 . Договір відповідно до вимог встановлених ЗУ «Про товарну біржу» реєстрований на Регіональній товарній біржі в журналі реєстрації договір об`єктів нерухомості (а.с.68-69).

Згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР від 08.05.2023 року станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору міни нерухомого майна, зареєстрованого на Регіональній товарній біржі № 1/2000-00113 від 10.06.2000. Реєстраційний запис зроблено 07.07.2000 року за реєстровим номером 334 у реєстровій книзі 367 пр на сторінці 85 (а.с.77).

Також, судом встановлено згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг ОМР № П1-59838-ю/л ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 з 02.08.2000 року (а.с.75).

Таким чином, встановлено, що після укладення договору міни сторони договору виконали умови договору, ОСОБА_2 вселився до квартири та зареєстрував своє місця проживання згідно договору.

Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р., що набрав чинності з 01 січня 2004 року, встановлено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК України 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за Законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін було досягнуто згоди.

Відповідно до ст.241 ЦК України 1963 року за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно ст.242 ЦК України 1963 року до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст.15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10.12.1991р, згідно ч.2 якої угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст.47 ЦК України 1963 року передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Право власності за договором у набувача виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст.334 ЦК України)

Для реєстрації права власності до реєстраційної служб згідно з п.37. Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. № 868, повинні надаватися правовстановлюючі документи, якими зокрема є договори купівлі-продажу, за якими відповідно до законодавства передбачається перехід права власності.

Стаття 657 ЦК України передбачена обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому, відповідно до ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору дійсним.

У випадках недотримання закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст.220 ЦК України), якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не потребується.

В роз`ясненнях наданих в постанові Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини-якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК тощо). Також, в цій же постанові Пленуму ВСУ № 9, передбачено, що при розгляді такої категорії справ, й зокрема для визнання правочинів дійсними, - суди повинні з`ясовувати:чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення, чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до пп 1 п. 1 ст.4Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, а саме право власності на нерухоме майно. Підставами для державної реєстрації права власності, з урахуванням ст. 19 п. 1 Закону про державну реєстрацію речових прав, проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, рішення судів, що набрали законної сили, інших документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Згідно із ст.45 ЦК України 1963 року (яка діяла на момент укладення угоди), недодержання форми угоди, яку вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно із ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК України 1963 року право власності (право оперативного керування) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом чи договором.

Також, ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу, з урахуванням ст. 655 ЦК України,одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Враховуючи вище викладені норми законодавства, які діяли на момент укладання договору міни сторонами, позицію позивача, укладений договір міни нерухомості не є ані фіктивним, а ні уявним; внаслідок його виконання кожна із сторін досягла тієї мети, яку вона пов`язувала з укладанням договору, тобто ця угода була реально виконана, а тому суд приходить до висновку, щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст.42 ЦК України 1963 року, угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас, згідно зі ст.47 згаданого Кодексу, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Також слід звернути увагу на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України "Про нотаріат".

Ураховуючи вище викладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

Крім того, Пленум ВСУ у своїй постанові "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.07.78 р. № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 25.12.92р.№ 13 ( v0013700-92 ) та від 25.05.98 р. N 15 ( v0015700-98 ) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом.

Відповідно до п.4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в простій письмовій, а в разі потреби - в нотаріальній формі.

Судом встановлено, що можливість нотаріально посвідчити договір міни втрачена.

Ст.16 ЦК України передбачено, що визнання права є одним з способів захисту цивільних прав. Цей же спосіб захисту цивільних прав і інтересів регламентує ст.392 ЦК України, згідно з якою власник майна має право заявити позов про визнання його права власності, якщо це право сперечається або не визнається іншою особою.

Судом встановлено, що позивач вимушена звернувшись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, оскільки документ, що підтверджує право власності не зареєстровано належним чином, оскільки відсутнє нотаріальне посвідчення даного договору.

Позивач не має можливості отримати свідоцтво про право власності за заповітом, враховуючи вимоги «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами Україні» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, зареєстрованого в МЮУ 22.02.2012 р. за №282/20595 - п.1. глави 2, якої передбачено, що «при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно та, у передбачених законодавством випадках, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують».

Суд, з урахуванням ч.2 ст.219 ЦК України, може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню перешкоджала обставина, яка не залежить від її волі. При цьому, відповідно доч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд має право визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Правомірність звернення позивача до суду з цим позовом ґрунтується також на нормах ст.219 ЦК України, згідно з якою суд може визнати вчинену з порушенням вимог про нотаріальне посвідчення угоду дійсною, якщо буде встановлено, що вона відповідала дійсній волі особи, яка її вчинила, а нотаріальному посвідченню угоди перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Сторонами під час укладення угоди виконані усі вимоги ст.655 ЦК України, волевиявлення учасників угоди було вільне, відповідало внутрішній волі сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Право власності, з урахуванням ст.328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору міни та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання дійсним договору міни нерухомого майна № 1/2000-00113 від 10.06.2000 року.

За приписами статті 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За нормами визначеними ч.ч. 1-3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно до ч.1ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач є спадкоємцем за заповітом. Інших спадкоємців не має, що підтверджено копією спадкової справи.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Матеріалами справи встановлено, що державним нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини.

Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вказані роз`яснення мають на увазі, що спадкоємець повинен звернутися до суду у порядку позовного провадження з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування.

Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Отже, з огляду на зазначене, позивачем доведено суду про не можливість в інший ніж судовий спосіб оформити право власності на спадкове майно, тому, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме, визнання дійсним договору міни нерухомого майна та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст.ст.15, 16, 328, 1220, 1261, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 15-16, 76-81, 247, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 280-284, 354-355 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дійсним договору міни, визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати дійсним договір міни нерухомого майна № 1/2000-00113 від 10.06.2000 року, що зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації за № 367 прстр.85р334 від 07.07.2000 року.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - ти денний строк з дня отримання рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 05.06.2024р.

Суддя: