Номер провадження 2/754/1492/24
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва

у складі головуючої судді Гринчак О.І.

за участю секретаря судових засідань Чехун Ю.В.,

представника позивачки Левченко М.Л. ,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_2 , через представника - адвоката Левченко Марію Миколаївну, звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить суд:

1. Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,30 кв.м.

2. Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя за кожним по частці квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,30 кв.м, що придбана за договором купівлі-продажу квартири від 11.09.2012.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано 11.01.2021 рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у справі № 754/2423/20.

Під час шлюбу сторонами придбано квартиру загальною площею 51,30 кв.м, яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 30,70 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

11 вересня 2012 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість продажу квартири на момент підписання договору становила 529 136,60 грн, що згідно з курсом НБУ на момент підписання договору становила 66 200 доларів США. 11 вересня 2012 року відповідачем був укладений Іпотечний договір № 25660-90303/0912 із ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Також додатково було укладено Договір поруки № 14-119/12-00350-с-а/1 від 11.09.2012 між ПАТТ «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . Кредит було виплачено завчасно та знято обмеження обтяження на нерухоме майно подружжя 27.10.2014. У даному випадку квартира придбана під час шлюбу, в інтересах сім`ї і за спільні кошти подружжя.

Рух справи

Ухвалою суду від 25 грудня 2023 року вказану позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем неправильно визначено ціну позову в сумі 264568,30 грн, та вказано, що позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом визначення ціни позову дійсною вартістю нерухомого майна та надання доказів на підтвердження доплати судового збору, виходячи з ціни позову.

01.01.2024 представником позивача - адвокатом Левченко Марією Миколаївною подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від нього до суду не надходило, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу його місця проживання (АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 ), проте судова повістка повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З огляду на те, що на поштовому повідомленні проставлено відмітку «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідача, в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що повістку вручено відповідачеві та він є повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Також відповідач відповідно до приписів ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який повідомлений належним чином та не повідомив суду причини своєї неявки.

Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

06 липня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, про що Палацом урочистих подій Олександрійського міського управління юстиції України зроблено актовий запис № 228.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу ОСОБА_3 придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу квартири від 11.09.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козярською Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 880.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр у прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 358751229 від 17.12.2023 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 21.02.2013. Іпотека та обтяження (заборона на нерухоме майно) на вказану квартиру припинені 27.10.2014.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.01.2021 у справі № 754/2423/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення набрало законної сили 11.02.2021.

Норми права та мотиви суду

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22).

Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц викладено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

У матеріалах справи не міститься доказів, які спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу.

Оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу сторін, тому суд доходить висновку про те, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частках, шляхом визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частці квартири за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя, адже презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована.

При цьому, позовна вимога про визнання спільним майном подружжя квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,30 кв.м, є неефективним способом захисту, тому задоволенню не підлягає.

Водночас, вимога про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя за кожним по 1/2 (одній другій) частці квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,30 кв.м, що придбана за договором купівлі-продажу квартири від 11.09.2012, є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

На підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя за кожним по 1/2 (одній другій) частці квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,30 кв.м, що придбана за договором купівлі-продажу квартири від 11.09.2012.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 4026,34 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , код РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та підписано 03.06.2024.

Суддя Деснянського

районного суду міста Києва Оксана Гринчак