Справа № 125/1304/23
Провадження № 22-ц/801/960/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 рокуСправа № 125/1304/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області у складі судді Хитрука В. М. від 23 лютого 2024 року,

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 листопада 2021 року у розмірі 100000 грн 00 к.

В обґрунтовування вимог позову зазначала, що 24 листопада 2021 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким вона надала ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 100000 грн 00 к., про що ОСОБА_2 склала відповідну розписку, згідно з якою зобов`язалась повернути кошти до кінця 2022 року, але зобов`язання до тепер не виконала.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_1 не передавала ОСОБА_2 грошових коштів у борг, тому позивачкою не доведений факт отримання відповідачкою 24 листопада 2021 року коштів, зазначених у розписці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Вказувала, що твердження представника відповідачки в судовому засіданні суду першої інстанції про те, що сторони перебували в трудових відносинах і боргова розписка була написана у зв`язку з недостачею грошових коштів у магазині, є безпідставним, тому що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що сторони перебували у трудових відносинах та існувала нестача грошових коштів, крім того не встановлено її розмір. Наявність у неї оригіналу боргової розписки свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Звертала увагу на те, що договір позики ОСОБА_2 не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи удаваним правочином, а тому висновок про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що між сторонами 24 листопада 2021 року був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100000 грн 00 к., які зобов`язалась повернути до кінця 2022 року.

На підтвердження укладення договору позивачкою надано розписку ОСОБА_2 такого змісту: « ОСОБА_3 проживаю в с. Кошаринці 1973 р. 21.11, зобов`язуюсь повернути позичені кошти до кінця 2022 р. 100000 гр».

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, установивши, що факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується борговим документом розпискою від 24 листопада 2021 року, у якій зазначено про зобов`язання ОСОБА_2 повернути позичені (тобто отримані у власність від ОСОБА_1 ) кошти у розмірі 100000 грн 00 к. до кінця 2022 року, наявність у ОСОБА_1 оригіналу цієї боргової розписки, що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а доказів протилежного ОСОБА_2 не надано, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у позові.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною третьою статті 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.

Як видно з відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву та поданих нею в суді першої інстанції доказів як на підставу своїх заперечень проти позову ОСОБА_1 вона посилалась на те, що грошові кошти за договором позики від 24 листопада 2021 року фактично їй не надавалися, а розписка була написана після здійснення на неї психологічного примусу через виявлену нестачу у магазині.

Проте доказів, які б спростовували факт отримання нею грошових коштів від ОСОБА_1 у справі не має, як і доказів застосування до неї психологічного примусу з боку ОСОБА_1 під час написання розписки.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що сам по собі факт виявлення нестачі ввірених ОСОБА_2 грошових коштів не виключає можливості отримання такої суми у позику, зокрема задля погашення (гарантування погашення) відповідної нестачі і не може бути беззаперечним доказом того, що договір позики не укладався.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання позовної заяви у розмірі 1073 грн 60 к. (100000 грн 00 к. (ціна позову) х 1 % = 1000 грн 00 к. що 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»)) та за подання апеляційної скарги у розмірі 1610 грн 40 к. (150 % х 1073 грн 60 к. (підпункт 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»)) підлягає стягненню з відповідачки на користь держави.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 383 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 100000 (сто тисяч) грн 00 к.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 к.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета