Справа № 191/2947/24
Провадження № 2-н/191/104/24
У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

04 липня 2024 року м. Синельникове

Суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Окладнікова О.І., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за розподіл природного газу з ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

24.06.2024 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області через систему «Електронний суд» звернувся представник Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за розподіл природного газу з ОСОБА_1 .

Ознайомившись зі змістом заяви, доданими до неї документами, судом встановлено, що за даною заявою не може бути видано судовий наказ, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.163 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 163 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Також згідно п.1 ч.3 ст.163 ЦПК України визначено, що до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору, а згідно ч.1 ст.164 ЦПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 163 ЦПК України, якщо заяву подано в електронній формі до боржника, який має зареєстровану офіційну електронну адресу, заявник у подальшому повинен подавати будь-які процесуальні та інші документи, пов`язані з розглядом його заяви виключно в електронній формі.

Разом з тим представник заявника, подаючи заяву про видачу судового наказу через підсистему «Електронний суд», зазначила, що офіційна електронна пошта боржника ОСОБА_1 невідома та вона немає зареєстрованого електронного кабінету у підсистемі електронного суду ЄСІТС.

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відтак, оскільки нормами ЦПК України не передбачено порядок подання через підсистему «Електронний суд» заяви про видачу судового наказу до боржника, який не має зареєстрованої офіційної електронної адреси, у даному випадку підлягають застосуванню за аналогією положення ЦПК України щодо подання до суду в електронній формі позовної заяви та документів, що додаються до неї.

Так, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

Крім того, вказана вимога щодо направлення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів взаємопов`язана з пільговою нормою при сплаті судового збору. Зокрема, ч.3 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» передбачає, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

У даному випадку стягувач скористався вказаним коєфіцієнтом пониження ставки судового збору, сплативши судовий збір в сумі 242,24 грн., а не 302,80 грн., однак, вимоги закону щодо обов`язковості надання доказу надсилання листом з описом вкладення боржнику копій поданих до суду документів не виконав. Тобто стягувач вибірково скористався вимогами цивільного процесуального законодавства України.

Таким чином, дана заява вказаним вимогам закону не відповідає.

Крім того, відповідно до п.4 ч.2 ст.163 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, а згідно із п.4 ч.3 ст.163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

У той же час заявник у заяві зазначає, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» як оператор ГРМ в особі Дніпропетровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснює діяльність з 01.10.2023 року на території Дніпропетровської області на підставі ліцензії, однак в якості доказу таку ліцензію не долучив, чим порушив вимоги статті 163 ЦПК України.

Також п.2 ч.3 ст.163 ЦПК України передбачено, що до заяви про видачу судового наказу додаються документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника.

Згідно із частинами 1 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частиною 1 статті 59 ЦПК України визначає, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Тобто, це законні представники.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного);

3) окремого провадження.

Пункт 1 частини 4 статті 19 ЦПК України визначає, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Частиною четвертою ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: довіреністю; ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Так, з матеріалів заяви про видачу судового наказу вбачається, що до заяви не долучено докази того, що представник ОСОБА_2 являється адвокатом, та вона уповноважена Товариством з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» бути представником у даній справі, адже на підтвердження її повноважень надано лише довіреність у порядку передоручення, яка сформована в системі «Електронний суд» 12.02.2024 року ОСОБА_3 , який на підставі витягу з ЄДР від 12.02.2024 року щодо Дніпропетровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України, уповноважив ОСОБА_2 представляти інтереси саме вказаної філії.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2011 № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором).

Згідно із ч.3 ст.19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно із п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку про те, що судовий наказ про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг може бути видано виключно за умови відсутності спору щодо заборгованості боржника.

З долученого до заяви розрахунку заборгованості по РЗП природного газу за період з 01.10.2023 року по 30.04.2024 року споживач ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 2456,44 грн. Однак, заява-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) підписана ОСОБА_1 17.10.2023 року.

Також в зазначеній заяві-приєднання визначено планові об`єми споживання газу у розрізі календарних місяців: за перший - 560,00 м?, за другий - 474,00 м?, за третій - 440 м?, за четвертий - 197,00 м?, за п`ятий - 46,00 м?, за шостий - 39,00 м?, за сьомий - 41,00 м?, за восьмий - 44,00 м?, за дев`ятий - 69,00 м?, за десятий - 259,00 м?, за одинадцятий - 434,00 м?, за дванадцятий - 579,00 м?, що сумарно становить 3182,00 м?. У той же час у розрахунку заборгованості зазначені об`єми газу за 2021-2022 роки - 1474,76 м?, а за 2022-2023 року - 3767,82 м?, що є суперечливим і незрозумілим: у 2022 році 1474,76 м? чи 3767,82 м?.

Тому вбачається, що нарахування заборгованості здійснювалося за період, що починається раніше, ніж була підписана заява-приєднання до умов договору розподілу природного газу та у розрахунку вказані об`єми споживання газу, які суперечать об`єму визначеному в заяві приєднання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що такі вимоги стягувача не є безспірними, а тому не можуть бути розглянуті у порядку наказного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ЦПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 161- 167, 260, 261, 353,354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за розподіл природного газу з ОСОБА_1 .

Роз`яснити заявнику, що відповідно до ч.1 ст.166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, зазначених в цій ухвалі, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою, після усунення її недоліків. Також заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня її складення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О. І. Окладнікова