Провадження № 2/357/731/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання - Кононюка П.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_1 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної події,

В С Т А Н О В И В :

29.09.2023 представник позивача, адвокат Фещенко Ігор Станіславович, звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 30.10.2023, мотивуючи тим, що 22.06.2023 о 14:13 год. в м. Біла Церква по вул. Київська, 22 водій автомобіля марки «HYUNDAI», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 здійснив зіткнення з автомобілем марки «PORSHE», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , який по інерції здійснив зіткнення із автомобілем марки «NISSAN QASHGAI», д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 , внаслідок якого автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент ДТП, транспортний засіб «PORSHE», д.н.з. НОМЕР_3 , належав та наразі належить ОСОБА_1 , про те за кермом перебував ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2023 року, у справі № 357/7867/23, ОСОБА_2 визнано винним у настанні ДТП. На момент ДТП, ОСОБА_2 був та наразі є діючим військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , з 06.06.2023 по 23.06.2023 він перебував у відрядженні до ІНФОРМАЦІЯ_2 для навчання на курсах підготовки марсменів (стрілець снайпер), таким чином він перебував на момент ДТП у трудових (службових) відносинах. На момент ДТП цивільно правова відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності, відповідно транспортний засіб марки «HYUNDAI», д.н.з. НОМЕР_2 не був забезпечений полісом обов`язкового стахування цивільно правової відповідальності. Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «PORSHE», д.н.з. НОМЕР_3 , від 02.08.2023 за № 490/08-23, вартість матеріального збитку становить 1208541,36 грн, вартість відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу вузлів та деталей становить 1263835,17 грн, вартість в пошкодженому стані після ДТП становить 732685,18 грн, а ринкова вартість автомобіля становить 1208541,36 грн. Враховуючи, що вартість відновлювального ремонту ТЗ «PORSHE», д.н.з. НОМЕР_3 , більша, а ніж вартість транспортного засобу до ДТП, то позивачу має бути компенсована різниця між вартістю ТЗ до та після ДТП. В даному випадку, різниця становить 475856,18 грн (1208541,36 грн 732685,18 грн). Оскільки цивільно правова відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована, Моторно транспортне страхову бюро здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 160000,00 грн. Таким чином, розмір відшкодування матеріальної шкоди завданої позивачу з урахуванням виплати МТСБУ становить 315856,18 грн (475856,18 грн -160000,00 грн). Враховуючи, що ОСОБА_2 перебував у трудових (службових) відносинах із військової частини НОМЕР_1 , вважає, що роботодавець зобов`язаний відшкодувати завдану їхнім працівником шкоду. Також, з настанням ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 , позивачу заподіяно стрес, душевні страждання та переживання через думку та дискомфорт того, що його автомобіль не підлягає використанню. Позивач до даного часу не може користуватися автомобілем у звичайному режимі, змушений витрачати багато часу для відновлення порушеного права, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків. Тому, вважає, що позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 20000,00 грн. Також, позивач поніс судові витрати: судовий збір при подачі до суду даного позову 1073,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, які підлягають стягненню з відповідачів. Враховуючи, що у досудовому порядку спір не вирішено, просив суд стягнути з ОСОБА_2 та військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 315856,18 грн, моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн та судові витрати у справі.

08.12.2024, після отримання відповіді на запит щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.01.2024 - 14:00 год.

09.01.2024 судом постановлено ухвалу, про забезпечення участі у судовому засіданні, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» в режимі відео конференції, представника позивача адвоката Фещенка Ігоря Станіславовича.

10.01.2024 судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача - ОСОБА_2 щодо зупинення провадження у справі.

10.01.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 06.02.2024 11:30 год, для реалізації учасниками справи на подання заяв щодо спору.

31.01.2024 судом постановлено ухвалу, про забезпечення участі у судовому засіданні, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» в режимі відео конференції, представника позивача адвоката Баладиги Сергія Павловича.

06.02.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання, згідно п.1ч.2 ст. 198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України, на 07.03.2024 14:00 год.

07.03.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 04.04.2024 14:00 год.

04.04.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 07.05.2024 14:30 год, згідно п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України, враховуючи першу неявку у судове засідання відповідача ОСОБА_2 , та постановлено ухвалу, про визнання обов`язкової явки представника військової частини НОМЕР_1 , для дачі особистих пояснень у справі, враховуючи предмет спору та характер спірних правовідносин.

07.05.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 20.06.2024 14:00 год, за клопотанням представників відповідачів.

20.06.2024 справу знято з розгляду у зв`язку із оголошення повітряної тривоги та перенесено судове засідання на 12.07.2024 11:00 год.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник, адвокат Баладига Сергій Павлович, у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, 12.07.2024 направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, та просив з урахуванням трудових відносин ОСОБА_2 та в/ч НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_2 та військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 315856,18 грн, моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн та судові витрати у справі, зокрема, витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник, адвокат Коннова Ніна Іванівна, подала до суду заяву, про розгляд справи за відсутності відповідача та письмові пояснення у справі, мотивуючи тим, що відповідач визнає у поновному обсязі позовні вимоги щодо стягнення з нього на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 315856,18 грн, моральну шкоду визнає частково, адже ДТП сталася не умисно, а з необережності, у відповідача не було умислу у пошкоджені майна позивача, при цьому шкода життю та здоров`ю позивача завдана не була, крім того, розмір моральної шкоди позивачем не обґрунтований. Щодо витрат на правничу допомогу, то розмір таких витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а вданому випадку складність даної справи не співмірна з заявленим гонораром, який явно завищений і не відповідає розумності та законності; представник позивача приймав участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, отже ним не витрачався час для прибуття до суду; обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт є неспівмірним зі складністю справи, ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тому, враховуючи, що позивачем не доведено розмір фактичних витрат на правову допомогу, просила зменшити їх розмір до 5000,00 грн.

Представник відповідача - військової частини НОМЕР_1 до суду не з`явився, відповідач повідомлений належним чином, про дату час та місце засідання, направив до суду клопотання, про розгляд справи за відсутності представника в/ч, зважаючи на триваючу військову агресію РФ проти України, введення в Україні правового режиму воєнного стану, беручи до уваги активне виконання бойових завдань в/ч.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 22.06.2023 о 14:13 год. в м. Біла Церква по вул. Київська, 22 водій автомобіля марки «HYUNDAI SANTA FE LI-798DI», ОСОБА_2 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «PORSHE PANAMERA», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , який по інерції здійснив зіткнення із автомобілем марки «NISSAN QASHGAI», д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки, чим порушив вимоги п.2.3б, 13.1, 12.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

08.09.2023 ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/7867/23, яка набрала законної сили 18.09.2023 (а.с. 16-17), ОСОБА_2 визнано винним у вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 850,00 грн.

З вказаної ухвали вбачається, що ОСОБА_2 вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, визнав, зазначив, що міг уникнути ДТП, але намагався уникнути прямого удару, швидкість не перевищував, дистанцію тримав, просив суворо не карати. Винуватість ОСОБА_2 у вчиненні вказаного правопорушення підтверджена матеріалами справи та долученими доказами.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Встановлено, що внаслідок вказаної ДТП, автомобілю марки «PORSHE PANAMERA», д.н.з. НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого ТСЦ 8046 (а.с. 114-15), завдано технічні пошкодження.

Згідно Висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 490/08-23 (а.с.20-54), вартість матеріального збитку становить 1208541,36 грн, вартість відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу вузлів та деталей становить 1263835,17 грн, вартість в пошкодженому стані після ДТП становить 732685,18 грн, а ринкова вартість автомобіля становить 1208541,36 грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «PORSHE PANAMERA», д.н.з. НОМЕР_3 , більша, а ніж вартість транспортного засобу до ДТП, то позивач має право на компенсацію різниці між вартістю ТЗ до та після ДТП, що в даному випадку становить 475856,18 грн (1208541,36 грн 732685,18 грн).

Також, встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , згідно ст. 33, 35 та п. 41.2 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомив про ДТП та з метою отримання відшкодування, звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, на підставі якої МТСБУ, згідно наказу № 3/16343 від 22.09.2023, виплатило йому відшкодування у розмірі 160000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 55).

Таким чином, розмір відшкодування матеріальної шкоди завданої позивачу становить 315856,18 грн (475856,18 грн-160000,00 грн).

З матеріалів справи (а.с.18,19,89,145,176-175,178), вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 05.03.2018 має посвідчення серії НОМЕР_6 , видане Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_7 , з 24 лютого 2022 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , згідно наказу № 39 від 24.02.2022 його зараховано на посаду кулеметника взводу снайперів, ВОС № 101627, згідно наказу № 161 від 06.06.2023 його було направлено у відрядження до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 18 діб з 06.06.2023 по 23.06.2023 для навчання на курсах підготовки марксменів (стрілець снайпер), згідно наказу № 178 від 23.06.2023 старший сержант по мобілізації ОСОБА_2 , кулеметник взводу снайперів, прибув після навчання на курсах підготовки марксменів (стрілець снайпер) в район виконання завдань для безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, згідно наказу № 122 від 29.04.2024 відповідач вибув з постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 для стаціонарного лікування.

Згідно інформації з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.18), Військова частина НОМЕР_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_8 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 (а.с.192), Транспортний засіб «HYUNDAI SANTA FE LI-798DI», VINкод: НОМЕР_9 , військова частина не отримувала, не зареєструвала та автомобіль на обліку в/ч не перебуває.

При вирішення даного спору суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до ч.1 ст. 1188 ЦК України, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі ст. 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є гарантом відшкодування шкоди.

Відповідно до п.п. 41.1 «а» ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів Фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Як зазначено вище у рішенні, ОСОБА_1 звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до МТСБУ, враховуючи, що на момент її настання відповідач ОСОБА_2 не застрахував свою цивільно-правову відповідальність на випадок спричинення шкоди третім особам з його вини, та МТСБУ виплатило йому страхове відшкодування у розмірі 160000,00 грн.

Позивач в обґрунтування вимог вказує, що матеріальну шкоду слід стягнути з відповідачів, оскільки ОСОБА_2 на момент ДТП перебував у трудових (службових) відносинах із Військовою частиною НОМЕР_1 .

Суд критично оцінює вказані доводи виходячи з наступного.

Згідно змісту ч.2 ст. 1187 ЦК України, та роз`яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6: не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди являвся військовослужбовцем, був включений до складу військової частини НОМЕР_1 на посаду кулеметника взводу снайперів та 22.06.2023 перебував у відрядженні на навчанні та керував транспортним засобом «HYUNDAI SANTA FE LI-798DI», який не належить військовій частині НОМЕР_1 на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), окрім цього цивільно-правова відповідальність військової частини, як власника вказаного транспортного засобу на час скоєння ДТП у встановленому законом порядку не застрахована.

Згідно з положеннями ч.1 ч.3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Ст. 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Разом з тим, представник позивача, обгрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, вказав двох відповідачів, без наведення доводів щодо стягнення даної шкоди з покладенням рівномірної відповідальності на ОСОБА_2 та військову частину НОМЕР_1 , при цьому, у підготовчому засіданні представник позивача, на виконання вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України, зазначив, що покладається на розсуд суду при визначенні належного відповідача у справі та того відповідача, який має відповідати за позовом.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що оскільки військова частина НОМЕР_1 не володіє на праві оперативного управління закріпленим за нею Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, зокрема щодо транспортного засобу «HYUNDAI SANTA FE LI-798DI», тому вона не несе відповідальність згідно із ч.2 ст. 1187 ЦК України, і як наслідок військова частина є неналежним відповідачем у даній справі.

Встановлено, що ДТП сталася з вини ОСОБА_2 , а отже саме він, відповідно до положень ст.1188 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати збитки спричинені внаслідок вказаної ДТП, враховуючи, що на момент її настання відповідач не застрахував свою цивільно-правову відповідальність на випадок спричинення шкоди третім особам з його вини, що визнається відповідачем, а відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В силу ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, саме з відповідача - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню вартість матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 315856,18 грн.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3ст. 23 ЦК України).

У ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Позивач, як підставу задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди зазначав, що з вини ОСОБА_2 йому заподіяно стрес, душевні страждання та переживання через думку та дискомфорт того, що його автомобіль не підлягає використанню, він до даного часу не може користуватися автомобілем у звичайному режимі, змушений витрачати багато часу для відновлення порушеного права, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків.

Суд вважає, що стороною позивача не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, неправомірні дії відповідача призвели до виникнення у позивача тяжких наслідків чи розладу здоров`я, які він оцінює у розмірі 20000,00 грн.

Тому, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і обсяг душевних страждань позивача, яких він зазнав у зв`язку із знищенням належного йому транспортного засобу, ступінь вини відповідача, яку він визнав, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе зменшити розмір суми відшкодування моральної шкоди до 5000,00 грн.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до частково задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Щодо судових розподілу витрат у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Позивач на підтвердження понесених витрат на правову допомогу та їх відшкодування надав: копію Договору № 29092023 про надання правничої (правової) допомоги від 29.09.2023, копію Додаткової угоди №1 до Договору № 29092023 про надання правничої (правової) допомоги від 29.09.2023 та копію квитанції до прибуткового касового ордену № 29092023К від 29.09.2023 щодо сплати ОСОБА_1 на підставі вказаного договору коштів АО «Фещенко та Партнери» у розмірі 20000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 56-58).

Згідно із п. 3.1 Договору № 29092023 про надання правничої (правової) допомоги від 29.09.2023, за правничу допомогу, передбачену цим Договором, клієнт може сплачувати АО гонорар, що узгоджується сторонами в окремій усній або письмовій угоді до цього Договору.

Згідно із ч.2 Додаткової угоди №1 до Договору № 29092023 про надання правничої (правової) допомоги від 29.09.2023, сторони Договору погодили, що за надання правової допомоги в обсязі, передбаченому п.1 цієї Додаткової угоди, клієнт зобов`язується сплатити АО «Фещенко та Партнери» гонорар у розмірі 20000,00 грн до набрання рішенням законної сили.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Представник відповідача, в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у письмових поясненнях заявила про необґрунтованість та не співмірність витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами у даній справі.

Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18).

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Встановлено, що в Договорі № 29092023 про надання правничої (правової) допомоги від 29.09.2023 та Додатковій угоді №1 до Договору № 29092023 про надання правничої (правової) допомоги від 29.09.2023, сторони належним чином узгодили порядок та умови надання правової допомоги з питання захисту прав та законних інтересів позивача у даній справі, визначили деталізацію видів правової допомоги, розмір гонорару, а також умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатом, однак до додаткової угоди не надано розрахунку витрат з урахуванням складності виконаної відповідної роботи, що зазначена у ч.1 цієї додаткової угоди, її обсяг та час, витрачений на виконання вказаних робіт.

Суд, враховуючи вищезазначене, обставини даної справи, часткове задоволення позову, особу відповідача, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 3359,00 грн (а.с. 1).

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі грн. та судових витрат на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1604,49 грн.

Керуючись ст. 11, 15,16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 4, 12, 13, 76 82, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 264 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_10 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_11 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_5 ), про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної події, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо транспортної пригоди, у розмірі 315856,18 грн, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн, всього 320856,18 грн (триста двадцять тисяч вісімсот п`ятдесят шість гривень 18 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1604,49 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн, всього 6604,49 грн (шість тисяч шістсот чотири гривні 49 копійок).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.07.2024.

Суддя О. В. Бондаренко