Провадження № 2/463/572/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування частини квартири та стягнення компенсації частки майна,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача та з врахуванням заяви від 22.02.2024 року про зменшення позовних вимог, просить визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 27.01.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б.; зобов`язати ОСОБА_3 компенсувати ОСОБА_1 частку майна у вартості 50% отриманих коштів від продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 1970 року він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, за час якого у 2008 році вони спільно приватизували квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, 27.01.2015 року він подарував свою частку цієї квартири відповідачу, про що було підписано оспорюваний договір дарування. Вважає такий договір недійсним, оскільки відповідач ввела його в оману щодо істотних умов договору і в дійсності, він вважав, що підписує документи для отримання закордонного паспорта донькою відповідача від першого шлюбу, а через вади зору не зміг прочитати текст договору. При цьому, нотаріус не роз`яснила йому його права та не повідомила про наслідки укладеного договору, а спірна квартира є його єдиним місцем проживання. Також покликається на те, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки та під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, через що просить визнати такий договір недійсним. Крім того, відповідач на даний час відчужила спірну квартиру на користь третьої особи і тому, одночасно просить зобов`язати відповідача компенсувати йому частку майна у вартості 50% отриманих коштів від продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач не погодилась та подала відзив на позовну заяву. Зазначає про недоведеність позовних вимог в частині введення позивача в оману чи то укладення ним договору під впливом помилки або під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Попри наявність у позивача вад зору, такі не є критичними і останній самостійно прочитав та підписав оспорюваний договір, повністю розуміючи значення своїх дій, а безпосередньо перед цим вони підписали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, згідно якого кожен із них мав по частки спірної квартири. Крім того, спірна квартира не є єдиним житлом позивача і в порядку спадкування ним отримано житловий будинок по АДРЕСА_2 , куди він власне і переїхав проживати, забравши з квартири свої речі та побутову техніку. Просить у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та додатково зазначає, що будинок по АДРЕСА_2 непридатний для проживання.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідач додатково наголошує на відсутності будь-яких доказів, що будинок по АДРЕСА_2 непридатний для проживання.

Також, пояснення щодо позову подала третя особа на стороні відповідача, зміст яких аналогічний мотивам відзиву про недоведеність позовних вимог, зокрема, щодо укладення договору під впливом обману, помилки чи під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, а також про відсутність належних доказів щодо наявності у позивача вад зору, які б перешкоджали йому самостійно ознайомитись з умовами договору. Просить у задоволенні позову відмовити.

Окремо відповідач подала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки з позовом до суду позивач звернувся по спливу дев`яти років.

Письмової відповіді на таку заяву позивач не подав, проте у позовній заяві та відповіді на відзив зазначає, що про порушення своїх прав дізнався в жовтні 2023 року.

Позовна заява поступила до суду 19.12.2023 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.12.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Ухвалою суду від 19.02.2024 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, суд залучив до участі у справі ОСОБА_5 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Крім того, за відповідним клопотанням відповідача, суд допитав в якості свідка приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., яка посвідчувала осопрюваний договір дарування, попередньо відібравши у сторін письмову згоду (а.с.175, 176) на розкриття нотаріусом нотаріальної таємниці, як цього вимагають приписи статті 8 Закону України «Про нотаріат».

Також, в якості свідка суд допитав відповідача, яка теж надала відповідну згоду.

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.03.2024 року. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Позивач та його представник в судовому засіданні під час виступу з вступним словом позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, наголошуючи при цьому, що позивач через вади зору не зміг прочитати умови договору, а нотаріус його не оголошувала та не роз`яснювала наслідки. При цьому, позивач підтвердив, що договір підписано саме ним. Просять позов задовольнити.

Відповідач (допитана за її згодою в якості свідка) та її представник в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх аргументів про укладення договору під впливом обману, помилки чи під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах. Просять у задоволенні позову відмовити.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Попередньо, представник третьої особи - адвокат Сибаль О.Б. подав суду клопотання про розгляд справи у відсутності третьої особи. Просить врахувати письмові пояснення третьої особи та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі та на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № Л18473 від 07.11.2008 року, їм на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

27 січня 2015 року сторони уклали договір про поділ нерухомого майна, згідно з яким право спільної сумісної власності на квартиру трансформувалась у спільну часткову. Позивач і відповідач стали власниками по частці спірної квартири.

Вказаних документів до матеріалів справи не долучено, проте на них є посилання в оспорюваному договорі та й зрештою, цих обставин сторони не оспорюють.

Відповідно до договору дарування частини квартири від 27.01.2015 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.41-42), позивач подарував відповідачу свою частку квартири АДРЕСА_1 .

Станом на цей час, відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2023 року (а.с.103-106), відповідач відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_5 .

Вважаючи, що договір дарування від 27.01.2015 року укладено під впливом обману, помилки та під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, позивач з метою визнання його недійсним, звернувся до суду з цим позовом.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 336/6427/20 (постанова від 25.04.2024 року) тлумачення вказаної норми дає підстави для висновку, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів.

Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчиняє правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування, самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.09.2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06.10.2021 року у справі № 447/2297/19, від 03.05.2022 року у справі № 715/2513/19, від 26.10.2022 року у справі № 947/32485/20, від 15.03.2023 року у справі № 288/1366/21.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У постанові Верховного Суду від 28.08.2019 року у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 489/3570/16-ц, аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 161/14919/22 (постанова від 22.04.2024 року), для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Отже, тягар доказування обставин, що правочин укладено під впливом обману або помилки чи під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах покладається на позивача.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте, у справі яка розглядається, надані позивачем докази не підтверджують жодної із зазначених у позовній заяві підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування.

Суд критично ставиться до показів позивача про те, що він був введений в оману в частині визначення документа, який ним підписується, оскільки крім як його показів такі обставини не підтверджені жодними доказами та й зрештою, навіть якщо припустити, що це правда, то позивач не є біологічним батьком доньки відповідача від першого шлюбу, а відтак, він не міг не розуміти, що від нього не вимагається надання згоди на видачу паспорта.

Більше того безпосередньо перед укладенням договору дарування, сторони уклали договір про поділ нерухомого майна, згідно якого визначили, що кожному належить по частки у квартирі. Відповідно, позивач не міг не розуміти, що вчиняє дії, пов`язані з розпорядженням своїм майном.

Крім того, попри наявність у матеріалах справи медичних документів щодо наявності у позивача вад зору (а.с.22-40), ними не підтверджується фізична неспроможність позивача самостійно прочитати документ.

Позивач, як вбачається, поставив свій підпис у відповідній графі договору (а.с.42), точно і вірно написавши своє прізвище, ім`я та по батькові.

У договорі також не має відповідної відмітки про те, що позивач через вади зору не в змозі самостійно прочитати договір, як того вимагає пункт 6 глави 9 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, а допитані в судовому засіданні як свідки відповідач ОСОБА_3 і приватний нотаріус Дулик М.Б. підтвердили, що позивач не вимагав роз`яснення змісту договору, самостійно його прочитав та добровільно підписав, усвідомлюючи, що дарує свою частку в квартирі дружині.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що спірна квартира не була єдиним житлом позивача і у власності останнього також є житловий будинок по АДРЕСА_2 , чого позивач не заперечив.

Отже, такі обставини, як вік позивача і його стан здоров`я, самі по собі не свідчать про наявність у позивача дефекту волі при укладенні оспорюваного договору дарування та відповідно не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Інших обставин, які б свідчили про укладення договору під впливом обману або помилки чи під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах судом не встановлено, внаслідок чого у задоволенні позову належить відмовити.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Оскільки суд у задоволенні позову відмовляє через його безпідставність, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

При цьому, оскільки позивач є інвалідом 2-ої групи, що підтверджується копією відповідного посвідчення (а.с.17), він в силу вимог пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а тому, при пред`явленні позову судовий збір ним сплачено помилково і такий може бути повернуто судом відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір», про що позивачу слід подати відповідну заяву.

Крім того, згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини дванадцятої статті 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

У справі яка розглядається, представник третьої особи на стороні відповідача - адвокат Сибаль О.Б., який заперечував проти позову, подав заяву про відшкодування третій особі судових витрат у розмірі 7000,0 гривень, сплачених останньою за надання професійної правничої допомоги.

За змістом частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої-шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У справі яка розглядається, правнича допомога надавалась третій особі на підставі договору про надання правової допомоги № 0799/ц від 17.02.2024 (а.с.151-152).

Згідно з пунктом 3.1 договору, розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу становить 7000,0 гривень.

Відповідно до акту-приймання передачі наданих послуг від 11.03.2024 року (а.с.153), надані послуги включають ознайомлення з матеріалами справи (1000,0 гривень), участь представника третьої особи у судових засіданнях (2000,0 гривень), підготовка письмових пояснень щодо позову (4000,0 гривень). Згідно платіжних інструкцій (а.с.154, 155), третя особа повністю сплатила адвокату обумовлений гонорар.

Заперечень проти такого розміру витрат на професійну правничу допомогу сторона позивача не подавала.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Також, Верховний Суд під час розгляду справи № 761/34282/18 (постанова від 16.06.2021 року) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Застосовуючи таку практику у межах цієї справи, суд вважає, що критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру дотримані у повній мірі і тому, такі витрати також є обґрунтованими та підлягають стягненню з позивача на користь третьої особи.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування частини квартири та стягнення компенсації частки майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,0 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено - 04 червня 2024 року.

Суддя Грицко Р.Р.