ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6439/24 Справа № 189/4117/23 Суддя у 1-й інстанції - Лукінова К. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 07 липня 2021року ОСОБА_2 взяв у неї в борг 20 000,00грн, зобов`язавшись повернути їх до 07 жовтня 2021року, що підтверджується розпискою. Також, 23 вересня 2021року відповідач взяв у неї в борг 15 000,00грн, зобов`язавшись повернути їх до 31 грудня 2021року, що підтверджується розпискою. Проте, відповідач свої зобов`язання за договорами позики у встановлений строк і до цього часу не виконав, суму боргу не повернув. На її прохання про добровільне повернення боргу він не відповідає і не реагує, гроші повернути відмовляється.

Інша вимога позивачки зводилась до того, що на підставі статті 625 ЦК України відповідач повинен сплатити їй від простроченої суми по розписці від 07 липня 2021року станом на 13 листопада 2023року інфляційні втрати в розмірі 6 900,77грн та 3 % річних в розмірі 1 260,82грн, а по розписці від 23 вересня 2021року станом на 13 листопада 2023року інфляційні втрати в розмірі 4 718,61грн та 3 % річних в розмірі 842,05грн.

Ураховуючи викладене, позивачка виклала вимоги про стягнення з відповідача на її користь суми боргу в загальному розмірі 48 722,25грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07 липня 2021року станом на 13 листопада 2023року в розмірі 28 161,59грн, яка складається із: основної суми боргу 20 000,00грн; інфляційних втрат 6 900,77грн; 3 % річних 1 260,82грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про зміну рішення в частині задоволених позовних вимог та відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтовувалась тим, що він заперечував факт отримання в позику коштів від позивачки по розписці від 07 липня 2021року. Зазначає, що у тексті розписки від 07 липня 2021року вказано, що « ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 20 000 (двадцять тисяч гривень), зобов`язуюсь видати протягом трех місяців». У зв`язку з чим вважає, що відповідно до даної розписки позикодавець є ОСОБА_3 , а позивач у даній справі ОСОБА_1 , також слово «видати» за своїм смисловим значенням не свідчить про обов`язок повернути гроші, і що не зазначена точна дата повернення грошових коштів.

Позивачка своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів.

Зважаючи на те, що предметом даного позову є стягнення аліментів, розгляд апеляційної скарги проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду оскаржене в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 07 липня 2021року в розмірі 28 161,59грн, в іншій частині рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024року щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 23 вересня 2021року перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 липня 2021року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався повернути позивачці грошові кошти в сумі 20 000,00грн протягом трьох місяців (а.с.3).

Також, 23 вересня 2021року між позивачкою та відповідачем укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався повернути позивачці грошові кошти в сумі 15 000,00 до нового року (а.с.4).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено існування між сторонами договірних правовідносин, що виникли на підставі розписки від 07 липня 2021року, натомість відповідач не довів повернення суми позики у строк, передбачений договором. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України боржник повинен сплатити на користь позивачки інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Встановивши факт існування між сторонами договірних правовідносин, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики та 3 % річних від простроченої суми.

Оригінал договору позики був наданий експертній установі для проведення експертизи.

Доказів належного виконання зобов`язань за договором позики від 07 липня 2021року відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не виникло правовідносин позики та ОСОБА_2 не отримував будь-які кошти від ОСОБА_1 , враховуючи, що у тексті розписки позикодавцем вказано ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, що в нього наявні інші, ніж з позивачкою, боргові зобов`язання за договором позики. Договір позики містить паспортні дані позичальника, суму боргу, напис позичальника про отримання коштів та його підпис.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Крім того, факт підписання особисто позичальником договору позики не заперечується.

Також безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у договорі позики відсутній обов`язок щодо повернення суми коштів, оскільки текст розписки від 07 липня 2021року містить такий обов`язок. Вказані твердження відповідача є намаганням уникнути цивільно-правової відповідальності за договором.

Отже, складена власноруч ОСОБА_2 розписка від 07 липня 2021року підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

Написання ОСОБА_2 розписки від 07 липня 2021року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 20 000,00грн на три місяці не спростовано, оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_1 .

Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця є підтвердження не повернення суми повністю чи частково.

Фактичне знаходження оригіналу розписки у ОСОБА_1 підтверджує факт не повернення боргу в обумовлений строк, ОСОБА_2 не надав доказів повернення суми позики повністю чи частково.

Таким чином, відповідач не надав суду доказів на підтвердження обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі як на підставу своїх заперечень.

Суд звертає увагу, що відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Фактично доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір по суті, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін. В решті рішення суду не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції та законність і обґрунтованість рішення суду не перевірялась.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2024року.

Судді: