Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2451/23 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.,

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №935/2451/23 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. в м. Коростишів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №4875852 у загальному розмірі 55 340,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 05.10.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №4875852 про надання споживчого кредиту. Стверджує, що вказаний кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених наказом №53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на їх сайті. Вказує, що згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 20000 грн (п.1.3. кредитного договору); строк кредиту 3 дні; дата повернення кредиту (08.10.2021) вказується в графіку платежів, що є додатком №1 до договору; строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 договору, (п.1.4. кредитного договору); стандартна процентна ставка становить 1,90% в день.

Стверджує, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 20000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , про що є довідка ТОВ «ФК «Контрактовий дім» про перерахування коштів. Зазначає, що відповідач 09.10.2021 здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 1235,00 грн., у зв`язку з чим та у відповідності до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору відбулося продовження кредиту, ще на 3 дні (до 12.10.2021) з стандартною процентною ставкою 1,90% на день. Вказує, що 12.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 1140,00 грн., у зв`язку з чим та у відповідності до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору відбулося продовження кредиту, ще на 3 дні (до 15.10.2021) з стандартною процентною ставкою 1,90% на день. Також, зазначає, що 15.10.2021, 18.10.2021, 21.10.2021, 24.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом у сумі по 1140,00 грн., у зв`язку з чим кредитний договір було продовжено на 3 дні до 15.10.2021, до 18.10.2021, до 21.10.2021, до 24.10.2021 та до 27.10.2021 відповідно. Вказує, що 30.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом у сумі 2280,00 грн., у зв`язку з чим кредитний договір було продовжено ще на 3 дні до 02.11.2021. Стверджує, що 02.11.2021 відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль. В подальшому відповідач оплати за кредитним договором не здійснювала.

Зазначає, що 18.04.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу №18.04/23-ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором, що не заборонено кредитним договором. Вказує, що про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на її електронну пошту відповідного повідомлення. Зазначає, що станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 20 000 грн тіло кредиту та 35 340 грн нараховані проценти, а всього 55 340,00 грн. Враховуючи викладене просило задовольнити позов в повному обсязі, а також стягнути 10 000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2024 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» заборгованість по договору №4875852 про надання споживчого кредиту від 05.10.2021 в сумі 55 340,00 грн., судовий збір у розмірі 2147,20 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що за умовами договору про надання споживчого кредиту сторони встановили строк кредитування 3 дні. Зазначає, що суд першої інстанції помилково не звернув уваги на дану обставину та неправомірно погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості, який позивач обчислив на 31.07.2023. Стверджує, що доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту до позовної заяви долучено не було, повідомлення суду про поважні причини неподання доказів від позивача не надходило. Вважає, що розмір відсотків відповідно до умов договору становить 1140,00 грн за період з 05.10.2021 по 07.10.2021. Зазначає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є завищеними, оскільки представник не приймав участі у розгляді справи. Враховуючи викладене просить рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

22 травня 2024 року на адресу суду від ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що 05.10.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний договір №4875852 про надання споживчого кредиту. Вказує, що переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера, зазначений платіжний провайдер має відповідну Ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків (додається до позовної заяви) та внесений в Державний реєстр фінансових установ, що підтверджується свідоцтвом. Зазначає, що нарахування процентів за користування кредитними коштами, виданими в рамках кредитного договору, здійснювалося в межах строку користування кредитом, враховуючи вимоги чинного законодавства та на підставі умов кредитного договору. Вважає, що апелянтом не наведено жодних аргументів про будь-які порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, рішення у цивільній справі №935/2451/23 є законним та обґрунтованим, докази у справі досліджено всебічно та надано їм належну оцінку, рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Також просить стягнути 8000 грн витрат на правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 05 жовтня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником був укладений договір №4875852 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти на споживчі потреби в загальній сумі 20 000,00 грн терміном на 3 дні, а споживач одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором С258119 05.10.2021 14:08:21.

У пункті 1.5.1 вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку 1,90% в день, яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Додатком №1 до вказаного договору погоджено таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, реквізити для оплати.

Відповідно до п. 1.7.1 орієнтована реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 84842,19% річних.

Пунктом 3.1 договору погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

За положеннями п.п. 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2- 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених п.п. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому в п. 4.2 договору.

Відповідач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від позивача прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір, тобто договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

18 квітня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» як фактором було укладено договір факторингу №18.04/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» права грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором №4875852, укладеним з ОСОБА_1 .

Про укладення вказаного договору відповідач була повідомлена шляхом направлення на електронну пошту останньої відповідне повідомлення.

Згідно витягу з Реєстру боржників (додаток №1) до договору факторингу №18-04/2023 від 18.04.2023 слідує, що заборгованість боржника під порядковим номером 2578 ОСОБА_1 за кредитним договором №4875852 становить 55 340 грн з яких: 20 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 35 340 грн - сума заборгованості за відсотками.

З акту-прийому передачі реєстру боржників від 18.04.2023 за договором факторингу №18-04/2023 від 18.04.2023 слідує, що ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» та ТОВ «Авентус Україна» уклали цей акт на виконання п. 1.2. укладеного договору факторингу, за яким клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 9333, після чого до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників.

До позовної заяви позивач також долучив підписаний сторонами Паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма)), копію довідки ТОВ «ФК «Контрактовий дім» №2637 від 04.05.2023 про перерахування споживачу кредитних коштів, копію Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» (нова редакція) 19.01.2020, повідомлення споживача про відступлення права вимоги.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не виконано належним чином грошових зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору від 05.10.2021 №4875852, тому з неї на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 55340 грн з яких: 20 000 грн - заборгованість за тілом кредиту та 35 340 грн - нараховані проценти.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору про надання споживчого кредиту між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна».

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання споживчого кредиту. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цсі5.

У справі, що переглядається встановлено, що відповідач уклала із ТОВ «Авентус України» електронний договір шляхом обміну електронними повідомленнями, та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором С258119), а тому вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

У пункті 4.3.1 договору №4875852 від 05.10.2021 сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2- 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Згідно карти обліку договору (розрахунку заборгованості) вбачається, що 09.10.2021 ОСОБА_1 здійснила оплату у сумі 1235,00 грн., що зараховані на оплату процентів, у зв`язку з чим та у відповідності до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору відбулося продовження кредиту, ще на 3 дні (до 12.10.2021) з стандартною процентною ставкою 1,90% на день.

В подальшому, 12.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 1140,00 грн., у зв`язку з чим та у відповідності до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору відбулося продовження кредиту, ще на 3 дні (до 15.10.2021) з стандартною процентною ставкою 1,90% на день.

Також, 15.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 1140,00 грн., у зв`язку з чим та у відповідності до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору відбулося продовження кредиту, ще на 3 дні (до 18.10.2021) з стандартною процентною ставкою 1,90% на день.

18.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 1140,00 грн., у зв`язку з чим та у відповідності до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору відбулося продовження кредиту, ще на 3 дні (до 21.10.2021) з стандартною процентною ставкою 1,90% на день.

В подальшому, 21.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 1140,00 грн., у зв`язку з чим та у відповідності до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору відбулося продовження кредиту, ще на 3 дні (до 24.10.2021) з стандартною процентною ставкою 1,90% на день.

24.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом у сумі 1140,00 грн., у зв`язку з чим кредитний договір було продовжено на 3 дні до 27.10.2021.

30.10.2021 відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом у сумі 2280,00 грн., у зв`язку з чим кредитний договір було продовжено на 3 дні до 02.11.2021.

В подальшому відповідач оплати за кредитним договором не здійснювала.

Тому, після спливу 03.11.2021 3 днів погодженого строку кредиту з цього дня відбувалась неодноразова пролонгація строку кредиту, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, тобто по 31.01.2022 включно, відповідно до п.4.3.1 кредитного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та або у році.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, позичальник у період з 05.10.2021 по 31.01.2022 жодних платежів по погашенню тіла кредиту не здійснювала.

Також, з розрахунку заборгованості слідує, що ОСОБА_1 у період з 03.11.2021 по 31.01.2022 жодних платежів по погашенню відсотків не здійснювала.

Згідно наявного в матеріалах справи повідомлення про відступлення прав грошової вимоги від 18.04.2023, відповідача на електронну пошту, зазначену нею при укладенні кредитного договору повідомлено про відступлення права грошової вимоги первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» новому - ТОВ ФК «Фінтраст Україна»».

Виходячи з викладеного, встановивши укладення між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 05.10.2021 кредитного договору №4875852, продовження строку користування кредитом через автопролонгацію відповідно до вимог пункту 4.3 на 90 календарних днів поспіль, відсутність сплати боргу, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту в сумі 20 000,00 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 35 340,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ ФК «Фінтраст Україна»» надало належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у ОСОБА_1 грошового зобов`язання та заборгованості за нею перед позивачем.

Враховуючи те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти разом із нарахованими процентами за користування кредитом вчасно не повернула, внаслідок чого виникла спірна заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Фінтраст Україна»».

Розмір заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростовано.

З огляду на викладені вище умови кредитного договору, доводи апеляційної скарги про неправомірність нарахування позивачем процентів після закінчення строку дії кредитного договору 08.10.2021, колегія суддів відхиляє, як безпідставні, оскільки відбулась автоматична пролонгація договору після 03.11.2021 і проценти нараховувались протягом 90 календарних днів після цієї дати, а саме до 31.01.2022 року, що підтверджується карткою обліку договору.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Задовольняючи вимоги про стягнення 10 000 грн витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в позовній заяві було зазначено про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він планує понести у зв`язку з розглядом справи у суді. В матеріалах справи наявний договір про правничу допомогу №10/07-2023, ордер про надання правничої допомоги, звіт про надання правової допомоги від 31.07.2023, а також було долучено рахунок на оплату замовлення від 26.07.2023 та платіжну інструкцію від 26.07.2023 №859 на суму 10 000 грн., щодо оплати послуг, де отримувачем вказано адвоката Столітнього А.С. Крім того суд першої інстанції врахував те, що представником позивача подана відповідь на відзив, кошти які вказані у позові є фактично сплаченими адвокату, що в сукупності свідчить про надані послуги з професійної правничої допомоги у заявленому розмірі, тому суд першої інстанції вважав їх розмір підтвердженим та обґрунтованим.

В апеляційній скарзі представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначено про завищення розміру правової допомоги наданої представником ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»».

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» в суді першої інстанції надавалася адвокатом Столітнім М.М. на підставі договору про надання правової допомоги №10/07-2023 від 10.07.2023.

Згідно п. 4.3 договору за надання правової допомоги, відповідно до договору, клієнт авансово сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін та згідно рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару.

На підтвердження факту надання професійної правової допомоги в суді першої інстанції надано звіт про надання правової допомоги від 31.07.2023 згідно договору №10/07-2023 від 10.07.2023, за змістом якого вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 10 000 грн., з яких - збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, складання позовної заяви, подання до суду позовної заяви 10 год./10 000 грн.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1423361 від 31.07.2023; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №942210 від 18.09.2020.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що загальний розмір витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн підтверджений належними та допустимими доказами.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що у відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 заявляв про завищений розмір витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

Таким чином враховуючи предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, зазначених в звіті про надання правової допомоги від 31.07.2023, заперечення відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву, а також засад розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку про зменшення стягнутих на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу надану в суді першої інстанції з 10 000 грн до 2500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» заявлено клопотання про стягнення з ОСОБА_1 8000 грн витрат на правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження понесених витрат ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» надано довіреність у порядку передоручення від 06.09.2023, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5127 від 29.08.2018, договір про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022, платіжну інструкцію від 20.05.2024 №5242, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1075167 від 14.03.2024.

Відповідно до п.3 договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022 оплата за надані послуги складається з суми вартості послуг, зазначених у рахунку-фактурі.

Згідно п.3.5. укладеного договору сторони обумовили, що факт наданих послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги.

Разом з тим, до відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» не надало звіту про надання правової допомоги у відповідності до п.3.5 договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022.

У постанові від 28 вересня 2023 року у справі №686/31892/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду у справі №922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

З огляду на викладене та беручи до уваги, що витрати ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції не підтвердженні достатніми, належними та допустимими доказами, зокрема, заявником не надано звіту про надання правової допомоги, який передбачений п. 3.5 договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022 колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції по суті залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна»» витрат на професійну правову допомогу змінити, зменшивши їх розмір з 10 000 грн до 2500 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Відмовити у задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна»» про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді