Справа № 201/7554/24
Провадження № 2/201/3192/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту, -, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту проживання дитини разом із батьком.

У поданому до суду позові вказував на те, що 28 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, про що 28.04.2017 року Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис за № 177. 01 лютого 2018 в шлюбі у позивача та відповідача народилась дитина, ОСОБА_3 . Після укладення шлюбу та народження дитини, подружжя разом із дитиною проживали за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Оскільки дитина становилась старшою, для достатнього забезпечення її потреб в фізичному та духовному розвитку, та для поліпшення умов проживання родини, позивач в 2023 році орендував більшу квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , куди з 10 жовтня 2023 сім`я і переїхала на постійне проживання. Однак, майже одразу після переїзду, стосунки між позивачем та відповідачем дедалі погіршувались, а відповідач більше не мала бажання приділяти увагу своїй родині та своїй дитині. Всі батьківські обов`язки по утриманню та вихованню дитини лягли повністю на плечі позивача. А вже на початку листопада 2023 року шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем та ведення сумісного господарства повністю припинились. Неодноразові спроби позивача відновити нормальні сімейні відносини не дали жодного результату. Відповідач зібрала свої речі, залишила сім`ю та повернулась проживати за своїм зареєстрованим місцем проживання. Позивач разом із малолітньою донькою залишились проживати за адресою: АДРЕСА_1 , де були створені добрі умови для нормально фізичного та духовного розвитку дитини. Фактично позивач наразі самостійно виховує та доглядає за малолітньою донькою, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом та опікою. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, має у власності житло, забезпечив дитині належні умови проживання, догляду та виховання. Наразі сторони проживають окремо вже більше ніж півроку. За цей час примиритись із відповідачем не вдалось, тому позивач вважає, що встановлювати строк на примирення, встановлений ст. 111 Сімейного кодексу України вже немає необхідності. Позивач вважає, що подальше подружнє життя з відповідачем неможливе, буде суперечити його інтересам, та інтересам дитини. Відповідач заперечує проти розірвання шлюбу в добровільному порядку. Також, відповідач заперечує проти постійного проживання дитини разом із батьком, вважає, що наша донька має проживати тільки з відповідачем, нехтуючи правами позивача як батька, та інтересами та бажанням самої дитини. При цьому, відповідач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Тоді як позивач повністю забезпечує доньку всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дитини займається тільки позивач за свій рахунок.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем 28 квітня 2017 року, визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , « ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , « ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановити факт, що ОСОБА_1 , « ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , « ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою суду було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання на 09 липня 2024 року об 15 годині 30 хвилин.

Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу без його участі, за наявними в матеріалах справи доказами. Позовну заяву підтримав, просив її задовольнити у повному обсязі.

Відповідач також подала до суду заяву, в якій вона підтвердила викладені в позовній заяві факти, визнала викладені в позові обставини, не заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, та просила суд розглядати вказану справу в судовому засіданні без її участі.

Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, про що 28.04.2017 року Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, складено відповідний актовий запис за № 177.

ІНФОРМАЦІЯ_3 в шлюбі у позивача та відповідача народилась дитина, ОСОБА_3 .

Після укладення шлюбу та народження дитини, подружжя разом із дитиною проживали за зареєстрованим місцем проживання відповідача, а саме: АДРЕСА_2 . 10.10.2023 року позивач для поліпшення умов проживання орендував квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , куди з 10 жовтня 2023 року сім`я і переїхала на постійне проживання.

Як зазначає позивач та підтверджує відповідач, майже одразу після переїзду, стосунки між позивачем та відповідачем дедалі погіршувались, відповідач більше не мала бажання приділяти увагу своїй родині та своїй дитині. Всі батьківські обов`язки по утриманню та вихованню дитини лягли повністю на плечі позивача. На початку листопада 2023 року шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем та ведення сумісного господарства повністю припинились. Відповідач залишила сім`ю та повернулась проживати за своїм зареєстрованим місцем проживання.

Позивач разом із малолітньою донькою залишились проживати за адресою: АДРЕСА_1 , де були створені добрі умови для нормально фізичного та духовного розвитку дитини. Фактично позивач наразі самостійно виховує та доглядає за малолітньою донькою, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом та опікою. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, має у власності житло, забезпечив дитині належні умови проживання, догляду та виховання. Вказане не спростовується учасниками справи.

Позивач вважає, що подальше подружнє життя з відповідачем неможливе, буде суперечити його інтересам, та інтересам дитини, оскільки через постійні сварки та напружену обстановку дитина завжди знаходилась в стресовому стані. Відповідач заперечує проти розірвання шлюбу в добровільному, спільному порядку, у зв`язку із цим, Позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Також, відповідач заперечує проти постійного проживання дитини разом із батьком, вважає, що наша донька має проживати тільки з відповідачем, нехтуючи правами позивача як батька, та інтересами та бажанням самої дитини.

При цьому, відповідач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Тоді як позивач повністю забезпечує доньку всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дитини займається тільки позивач за свій рахунок.

В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України Про міжнародне приватне право від 23.06.2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін.

Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається із поданого позову, позивач зазначає, що його дитина наразі постійно проживає із ним, позивач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Просить визначити місце проживання дитини разом із ним.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , « ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , « ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також встановлення факту, що ОСОБА_1 , « ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , « ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Як передбачено статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 24, 56, 110, 112, 141, 160, 161, 181, 182, 184, 191 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 258, 265, 274, 275, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту - задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений 28 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 177.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 3634,00 грн. (три тисячі шістсот тридцять чотири гривні 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Федоріщев С.С.