Справа № 344/1526/24
Провадження № 22-ц/4808/884/24
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського Вищого професійного училища №13 про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату,

в с т а н о в и в:

29 січня 2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського Вищого професійного училища №13 про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату.

Позов обґрунтований тим, що 17 вересня 2019 року згідно наказу № 19-К від 16.09.2019 року позивача було призначено на посаду механіка Вищого професійного училища № 13 міста Івано-Франківськ. 29 січня 2021 року відповідачем, у зв`язку із відкриттям курсів водіїв категорії «В», було видано наказ № 190, яким позивача було призначено завідуючим кабінету № 41.

12 лютого 2021 року відповідачем було видано наказ № 31, яким позивача, як викладача, було призначено відповідальним за захист інформації.

15 лютого 2021 року за наказом № 34 позивача було призначено відповідальним за організацію набору та здійснення навчання підготовки курсу водіїв категорії «В». Цим же наказом було зобов`язано Головного бухгалтера М. Коваль розробити штатний розпис, кошторис, кваліфікацію.

15 лютого 2021 року за наказом № 35 позивача було призначено по строковому трудовому договору з 03.03.2012 року по 05.05.2021 рік на посади за сумісництвом: Викладач ПДР, ОБР та ЕТЗ - 96 годин; Спеціаліст з практичного керування - 80 год. Пунктом 4 цього наказу ОСОБА_1 , як керівника курсів, було зобов`язано розробити і затвердити розклад занять по навчанню водіїв категорії «В».

29.10.2021 року відповідачем було видано наказ № 190, яким позивача, як керівника курсів, було зобов`язано розподілити залишок годин, які не виїздили учні закріплені за автомобілем «Вольво 7402,4 ЖЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Слід звернути увагу на те, що в період зазначеного вище часу, а саме з 15.02.2021 тай по даний час, позивач працює керівником курсів водіїв категорії «В», організовує набір на навчання водіїв категорії «В», складає розклади занять учбових груп водіїв транспортних засобів, тощо.

Зважаючи на те, що записів до трудової книжки позивача про призначення його на посаду керівника курсів водіїв категорії «В» не здійснено, то позивач вважає, що таку роботу він виконував за сумісництвом.

24 жовтня 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою у якій просив видати довідку про його заробітну плату на посаді керівника курсів водіїв категорії «В». Позивачу повідомили, що довідку буде йому надано протягом місяця. Зважаючи на те, що довідки позивачу так і не було так і видано, позивач звернувся повторно до відповідача 24 листопада 2024, однак по даний час жодної довідки не отримав. В січні 2024 року позивачу усно повідомили про те, що його посада не внесена до штатного розпису, а як наслідок, він не отримає жодних коштів (заробітної плати) за виконану ним роботу. Враховуючи те, що з 15.02.2021 року та поданий час позивач виконував роботу по організації та навчанню курсу водіїв категорії «В», як керівник курсів, з того часу позивачу не нараховано та не виплачено заробітної плати за виконану ним роботу, не внесено відповідачем відповідної посади у штатний розпис.

На підставі наведених обставин справи, позивач просив суд зобов`язати відповідача - Вище професійне училище № 13 місто Івано-Франківськ нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за фактично виконану ним роботу на посаді «Керівника курсів водіїв» в період з 15.02.2021 по 24.01.2024. Також просив стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківського Вищого професійного училища №13 про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що з оскарженим рішенням не погоджується. Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції помилково не враховано, що апелянт виконував покладені на нього роботодавцем обов`язки як керівника курсів водіїв, а тому за таку роботу має право на оплату, оскільки це підтверджено встановленими обставинами.

Вказує, що до позовної заяви було долучено накази видані стороною відповідача від 15.02.2021 року та 29.10.2021 року, якими на апелянта, як на керівника курсів водіїв було покладено ряд обов?язків, які суд залишив поза своєю увагою. Також судом першої інстанції не аргументовано проігнорував те, що керівник Івано-Франківського професійного училища №13 в судовому засіданні чітко вказав, що підбір курсантів для навчання на курсах водіїв категорії «В» здійснював виключно ОСОБА_1 ; графік навчань, розподіл годин навчання - усі організаційні дії в межах курсів здійснювалось виключно апелянтом. Отже, вище наведені роботи не входили до посадових обов?язків ані викладача, ані механіка, а тому судом першої інстанції помилково віднесено роботу щодо організації діяльності курсів водіїв категорії «В» та подальшого забезпечення такої діяльності до роботи за спеціальністю викладача.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що під час роботи на підприємстві відповідача, він мав «законне сподівання» на отримання справедливої винагороди за свою працю, а відтак, має право вимоги, що підпадає під поняття «майно», про яке згадується у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини 1 основоположних.

Зазначає, що судом не взято до уваги норми міжнародних договорів, хоча стаття 3 ЦПК України передбачає таку необхідність. Фактично прийнявши рішення про відмову у позові, апелянт вказує, суд першої інстанції переклав на нього обов?язки по доказуванню причин невнесення відповідачем у штатний розпис посади, за якою виконував доручення роботодавця, причин не нарахування та невиплати заробітної плати. Таким чином, оскаржуване рішення фактично нівелює міжнародні принципи, закладені як в Конвенції про захист прав та основоположних свобод, так і в міжнародних договорах щодо оплати праці, та в подальшому може призвести до усталеної практики судів яка створить можливість роботодавцям ухилятись від оплати працівникам за виконану роботу. Враховуючи викладене, вважає, що судом першої інстанції не застосовано норми міжнародних договорів та не правильно встановлено обставини справи, а тому таке судове рішення підлягає до скасування.

Вище професійне училище №13 скористалось своїм правом на подачу відзиву. Вимоги та твердження апеляційної скарги не визнає та заперечує, так як вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року є законним, обґрунтованим і таким, що ухвалене на основі повного та всебічного з`ясування обставин, на які посилалися сторони як на підставу свої вимог і заперечень. Незважаючи на аргументи та позицію суду першої інстанції щодо вирішення даного спору, апелянт продовжує стверджувати, що окрім зайняття посад механіка та викладача ВПУ №13, працював керівником курсів водіїв категорії «В». В той же час не заперечує і того факту, що в штатному розписі училища такої посади, як керівник курсів водіїв не було і немає, окремий трудовий договір з ним не укладався. Наказом директора училища № 34 від 15.02.2021 року ОСОБА_1 було призначено відповідальним за організацію набору та здійснення навчання водіїв категорії «В». Відтак цього ж дня наказом №35 апелянта було призначено на посаду за строковим трудовим договором з 03.03.2021 по 05.05.2021 за сумісництвом викладачем Правил дорожнього руху, Основ безпеки руху, Експлуатації транспортних засобів та спеціалістом з «Практичного керування». Тобто йому було надано додаткові обов`язки в якості навчально-педагогічного навантаження, адже здійснення навчання водіїв категорії «В» у ВПУ № 13 поряд з основною роботою необхідно розцінювати саме, як учбове чи педагогічне навантаження, а не як роботу за сумісництвом на посаді керівника курсів.

З огляду на викладене, та враховуючи те, що судом першої інстанції встановлено відсутність укладених між апелянтом та училищем трудових договорів з приводу виконання обов`язків керівника курсів водіїв категорії «В» та відсутність з цього приводу наказів, то відповідно в училища і не виникало жодних зобов`язань щодо виплати заробітної плати.

Не погоджується ВПУ №13 з позицією апелянта, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що під час роботи в училищі ОСОБА_1 мав «законне сподівання» на отримання справедливої винагороди за свою працю. Вважає, що ОСОБА_1 , будучи відповідальним за здійснення навчання водіїв, мав «законні сподівання» на отримання винагороди лише за навчально-педагогічні навантаження. Разом з тим, в рішенні від 11 квітня 2024 року суд першої інстанції правильно зазначив, що «позивачем заявлена позовна вимога зобов?язального характеру (зобов?язати відповідача нарахувати та виплатити...), а не майнового з визначенням конкретної суми до стягнення».

Також у відзиві ВПУ № 13 зауважує, що апелянтом пропущено трьохмісячний строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпПУ.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, заперечення представників відповідача директора училища №13 ОСОБА_2 , адвоката Гусака М.М., перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 призначений на посаду механіка Вищого професійного училища №13, на підставі наказу №29-к від 16.09.2019 року (а.с.5-9).

Наказом № 15 Вищого професійного училища №13 від 29 січня 2021 року у зв`язку із відкриттям курсів водіїв категорії «В», ОСОБА_1 призначено завідуючим кабінету № 41 (а.с.10).

12 лютого 2021 року відповідачем було видано наказ № 31, яким (пункт 2 наказу, додаток 2 до наказу), ОСОБА_1 призначено відповідальним за захист інформації (а.с.11-13).

15 лютого 2021 року за наказом № 34 Вищого професійного училища №13 ОСОБА_1 призначено відповідальним за організацію набору та здійснення навчання підготовки курсу водіїв категорії «В». Цим же наказом було зобов`язано Головного бухгалтера М. Коваль розробити штатний розпис, кошторис, тарифікацію (а.с.14).

15 лютого 2021 року за наказом № 35 ОСОБА_1 призначено по строковому трудовому договору за сумісництвом з 03.03.2012 року по 05.05.2021 рік на посади - викладач ПДР, ОБР та ЕТЗ - 96 годин; - спеціаліст з «Практичного керування ТЗ» - 80 год. (а.с.15-16).

29.10.2021 року було видано наказ № 190, яким ОСОБА_1 як керівника курсів, було зобов`язано розподілити залишок годин, які не виїздили учні, закріплені за автомобілем «Вольво 7402,4 ЖЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.17).

Таким чином встановлено, що з 17.09.2019 року і до звільнення ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з Вищим професійним училищем №13 на посаді механіка й по сумісництву викладача Правил дорожнього руху, а з 03.03.2021 року періодично, по мірі формування та реєстрації груп учнів щодо практичної підготовки водіїв категорії «В», паралельно займав ще посади викладача та спеціаліста по водінню автотранспортних засобів по сумісництву.

При дослідженні штатних розписів Вищого професійного училища №13 та тарифікаційних списків судом встановлено, що посади «Керівника курсів водіїв» в училищі не передбачено (а.с.146-170).

Суд керувався наступними нормами права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з ст. 102-1 КзПП, в редакції Закону до 17.06.2022 визначено, що працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

В редакції з ст. 102-1 КзПП від 19.07.2022 визначено поняття сумісництва. Так, сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи. Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що позивач 16.09.2019 року призначений на посаду механіка Вищого професійного училища №13.В подальшому у зв`язку із відкриттям курсів водіїв наказом № 15 від 29 січня 2021 року його призначено завідуючим кабінету № 41. 12 лютого 2021 року наказом № 31 ОСОБА_1 як викладача призначено відповідальним за захист інформації.

Потім позивача наказом 15 лютого 2021 року призначено відповідальним за організацію набору та здійснення навчання підготовки курсу водіїв категорії «В».

А 15 лютого 2021 року наказом № 35 ОСОБА_1 призначено по строковому трудовому договору за сумісництвом з 03.03.2012 року по 05.05.2021 рік на посади - викладач ПДР, ОБР та ЕТЗ - 96 годин; - спеціаліст з «Практичного керування ТЗ» - 80 год.

29.10.2021 року наказом № 190 ОСОБА_1 як керівника курсів, було зобов`язано розподілити залишок годин, які не виїздили учні закріплені за автомобілем «Вольво 7402,4 ЖЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

З встановлених обставин вбачається, що позивач працював на посаді механіка й по сумісництву викладача Правил дорожнього руху, а з 03.03.2021 року періодично, по мірі формування та реєстрації груп учнів щодо практичної підготовки водіїв категорії «В» - на посади викладача та спеціаліста по водінню автотранспортних засобів по сумісництву.

Посади «Керівника курсів водіїв» штатним розписом училища не передбачено (а.с.146-170).

Отже, в суді першої інстанції встановлено, що фактично позивач виконував обов`язки керівника курсів водіїв вирішував організаційні питання функціонування курсів, проте за відсутності такої штатної одиниці у штатному розписі училища суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не міг займати таку посаду, і юридичних підстав в бухгалтерії для нарахування позивачу заробітної плати за таку посаду не було і немає на час розгляду справи, виходячи з заявлених позовних вимог.

Судом також зазаначено, що з аналізу ст.102-1 КзПП, в редакції від 19.07.2022, на яку в позові посилається позивач, для сумісництва в юридичному аспекті необхідні такі обов`язкові умови як наявність іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору.

З урахуванням обставин справи, а саме, що в штатному розписі відповідача відсутня посада керівника курсів водіїв, то в юридичному значенні сумісництва на цій посаді не може бути.

Крім того, судом правильно зауважено, що позов не місить вимог про встановлення юридичних фактів, а тільки містить вимогу зобов`язального характеру про виплату за фактично виконану роботу. Тобто суд в даній справі не встановлював юридичні факти, оскільки це виходить за межі позовних вимог.

Неможливо не погодитися із тим, що позивачем заявлена вимога про зобов`язання нарахувати та виплатити суму заробітної плати, на яку він має право, на його думку, без визначення конкретної суми до стягнення, або визначення порядку і підстав, за якими вона має бути розрахована.

Таким чином, у справі встановлено, що на позивача було покладено лише виконання певних обов`язків - призначено відповідальним за організацію набору та здійснення навчання підготовки водіїв категорії «В», а сам договір про роботу за сумісництвом керівником таких курсів відповідачем з ОСОБА_1 не укладався, а також окремо не визначалась ні тривалість робочого часу, ні порядок оплати праці, а ні надання відпустки тощо.

Проаналізувавши докази і перевіривши обставини справи, суд прийшов до висновків про відмову в задоволенні позову за недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача, що фактично він працював керівником курсів водіїв за сумісництвом, за що йому повинно було нарахувати і сплатити заробітну платню, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки належно не підтверджені. Позивач з 15.02.2021 року по день звільнення працював на умовах сумісництва, виконуючи обов`язки викладача і спеціаліста, з відповідними наказами був ознайомлений, не оспорював їх. Його посилання на те, що він очікував розрахунку за фактично виконану роботу на посаді керівника курсів водіїв протягом декілька років, але не вимагав цього від керівництва, не можуть бути переконливим поясненням, він не звертався до директора училища за захистом своїх трудових прав протягом тривалого часу, будучи достеменно обізнаним про відсутність наказу про призначення його на таку посаду.

Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані сторонами письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. Зі справи вбачається, що відповідачем надані достатні докази відсутності таких обставин, на які посилається позивач.

В апеляційній скарзі позивач не спростував висновок суду, а по суті виразив незгоду із рішенням, обґрунтовуючи її обставинами і нормами права, аналогічними підставам звернення до суду з позовом, які були предметом перевірки суду першої інстанції, і яким суд дав повну мотивовану оцінку. Його посилання на те, що в суді першої інстанції відповідач не заперечував, що він виконував фактично обов`язки, аналогічні посадовим обов`язкам керівника курсів водіїв, не впливають на правильність рішення суду з урахуванням характеру позовних вимог.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 липня 2024 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.А. Девляшевський