Справа № 523/7152/24
Провадження № 2/484/1156/24
Рішення

іменем України

29.07.2024 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Максютенко О.А., за участю секретаря Завірюхи В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

встановив

26.04.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду Суворовського районного суду м.Одесми із позовом до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

30 квітня 2024 року ухвалою Суворовського районного суду позовну заяву ОСОБА_2 було передано на розгляд Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області за підсудністю.

12.06.2024 року вказаний позов надійшов на розгляд до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.

14.06.2024 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Позов обґрунтований тим, що у період з 10.05.2017 року по 21 серпня 2023 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді керуючого магазином. 21.08.2023 року позивач звільнений за угодою сторін, однак, відповідач при звільненні не провів з позивачем повного розрахунку по виплаті заробітної плати та не виплатив компенсацію за 20 днів невикористаної щорічної відпустки. Враховуючи те, що заборгованість по заробітній платі не сплачена, вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 77149 грн 29 коп. Також позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 25455.20 грн. Крім того позивач зазначає, що, оскільки він був звільнений 21.08.2023 року, а виплату всіх сум, що йому належать від відповідача не було проведено, то за час затримки розрахунку за період з 21.08.2023 року по день звернення до суду підлягає стягненню середній заробіток в сумі 267879.47 грн за 125 робочих днів. Також просив стягнути судові витрати по справі в сумі 7 тис грн.

26.07.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на відсутність у діях відповідача вини. Вказав, що внаслідок ракетно-бомбових ударів РФ торгова мережа, до якої належить ТОВ «Дієса», зазнала значних збитків, а саме ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі, частково знищені товарні запаси і у різних містах України, втрачено контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. Вказані обставини, а також одночасне звернення великої кількості кредиторів з вимогою оплати поставленого товару, у тому числі товару, який був знищений, поставило компанію у скрутне становище, що спричинило неможливість виконання усіх зобов`язань, в тому числі зобов`язань по оплаті заробітної плати з незалежних від підприємства обставин.

У судове засідання позивач надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі поданих письмових доказів та документів, дослідивши які та з`ясувавши позицію сторін, суд переконаний, що позов підлягає частковому задоволенню з таких міркувань.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 10 травня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу в ТОВ «Дієса». 21 серпня 2023 року ОСОБА_1 звільнений з ТОВ «Дієса» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копією з наказу про припинення трудового договору від 21.08.2023 року № Z00/18/08/001.

Як вбачається з довідки № Z від 27.03.2024 року ТОВ «Дієса», ОСОБА_1 нараховано суму до виплати за липень 2023 року 36264.10 грн, серпень 2023 року 25578.16 грн.

Позивачем стверджується, що відповідач не виплатив йому заробітну плату за липень серпень 2023 року. Вказане підтверджується розрахунковим листом за серпень 2023 року.

З вказаних довідки та розрахункового листа позивача вбачається, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі за період з липня по серпень 2023 року, при цьому суд бере до уваги суму заборгованості зазначену у довідці, а саме: 61842.26 грн, оскільки вказана суму не спростована відповідачем.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Однак, всупереч вказаним вище вимогам Закону та у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 61842.26 грн.

Досліджені судом документи не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, не мають суперечностей, та дають підставу суду дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати в розмірі 61842.26 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки, суд виходить з такого.

Відповідно доч.1ст.83КЗпП Україниу разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з наказу про припинення трудового договору від 21.08.2023 року № Z00/18/08/011 та довідки про період роботи від 20.12.2023 року №316 ОСОБА_1 21.08.2023 року звільнений з ТОВ «Дієса» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Вказаним наказом визначено виплатити компенсацію за 20 невикористаних календарних днів відпустки.

Відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995року №100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Отже, якщо працівник отримує компенсацію за дні відпусток, на які він набув право до 31 грудня 2023 року, розрахунок середньої заробітної плати здійснюється на підставі виплат, нарахованих у 2023 році. Таким чином, до розрахунку включаються місяці, відпрацьовані протягом 2023 року.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Згідно наданого позивачем розрахункового листа за серпень 2023 року відповідачем ОСОБА_1 нараховано компенсацію за відпустку 20 днів в сумі 25455.20 грн.

З огляду на викладене, враховуючи також відсутність заперечень відповідача, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 25455.20 грн а тому позов у вказаній частині підлягає задоволенню.

Щодо стягнення сум за статтею 117 КЗпП України, необхідно зазначити таке.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Відповідно до положень Порядку, середньомісячна зарплата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно довідки № Z від 27.03.2024 року, середньоденна заробітна плата позивача складала 2143.03 грн (45375.18 грн за липень 2023 року + 31774.11 грн за серпень 2023 року=77149.29 грн) / (21 робочий день + 15 робочих днів).

Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 125 днів затримки, що становить 267879.47 грн.

Однак, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Суд враховує, що загальновідомим фактом є зменшення економічної активності суб`єктів підприємницької діяльності внаслідок збройної агресії РФ.

Середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований позивачем у розмірі 267879.47 грн є неспівмірним із окладом працівника та загальною сумою боргу. Крім того, така неспівмірність може також суттєво погіршити економічну активність відповідача та унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

Таким чином, з огляду на фінансове становище підприємства, суд із врахуванням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця приходить висновку визначити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 30 % від загальної заборгованості суми стягнення середнього заробітку, а саме 80363 грн 33 коп (267879.47 * 30%).

Щодо стягнення судових витрат.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано платіжну інструкцію, де зазначено, що ОСОБА_3 сплатила Захисту, АО 7 тис грн за юридичні послуги. Однак, ОСОБА_3 не є стороною у справі, доказів того, що позивач ОСОБА_1 сплатив юридичні послуги за надання адвокатських послуг суду не надано.

Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає, як не доведена.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід бюджету судовий збір (позовна вимога про стягнення заробітної плати, за яку позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).

Керуючись ст. 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив

позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (код ЄДРПОУ - 36483471) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ): нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 61842 (шістдесят одну тисячу вісімсот сорок дві) гривні 26 копійок без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів;

грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 25455 (двадцять п`ять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 20 копійки;

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 80363 (вісімдесят тисяч триста шістдесят три) гривні 33 копійки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (код ЄДРПОУ - 36483471) на користь держави судовий збір у розмірі 1676 (одну тисячу шістсот сімдесят шість) гривень 60 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.07.2024 року.

Суддя: