01.08.2024 Справа № 756/1488/24
Провадження № 2/325/1984/24
Справа № 756/1488/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Гасанової Л.Х.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Бежовця І.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

01.02.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 1) визнати незаконним і скасувати наказ начальника Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 108-к від 21.04.2023 р. в частині звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту; стягнути з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.04.2023 року до ухвалення рішення у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з лютого 2008 року позивач працював в структурі МНС України, а пізніше ДСНС України на різних посадах, що підтверджено записами у трудовій книжці. Під час служби був нагороджений відзнаками. 04.01.2019 року позивача переведено на посаду помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби цивільного захисту. Вказана посада є цивільною посадою у структурі відповідача. Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій № НС 132 від 15.02.2023 р. внесено зміни до штатів, а саме вилучено посаду «помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів)» у кількості 5 одиниць, та було введено інші посади, зокрема: помічник начальника чергової зміни - 3 одиниці, помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) - 3 одиниці, помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) - 2 одиниці. 20.02.2023 р. відповідачем видано наказ № 24/ОД «Про попередження про скорочення посад у зв`язку із здійсненням організаційно-штатних заходів», відповідно до якого вирішено попередити, зокрема ОСОБА_1 , про заплановане вивільнення у зв`язку зі скороченням посади. Одночасно позивачу було запропоновано переведення на посаду прибиральника службових приміщень. Наказом начальника Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 108-к від 21.04.2023 р. позивача звільнено з 22.04.2023 р. з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення позивачу не було одразу видано, його він отримав лише 04.01.2024 р. Позивач стверджує, що його звільнення є незаконним, відбулось з порушенням процедури. Так, при звільненні в порушення ст. 42 КЗпП України, відповідач не врахував, що звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України допускається лише за умови неможливості переведення працівника на іншу роботу, за його згодою. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, установі, організації. Оскільки позивач має тривалий стаж роботи, відзнаки і заохочення, то він має переважне право на залишення на роботі, що не було враховано відповідачем. Натомість, відповідач запропонував позивачу лише посаду прибиральника, що не відповідає його рівню кваліфікації, професії і досвіду. Відповідач не запропонував позивачу всі вакантні посади, які відповідали досвіду і кваліфікації позивача. Також, позивач просив поновити йому строк звернення до суду з урахуванням отримання копії наказу про звільнення лише 04.01.2024 року.

05.02.2024 р. ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи на 28.03.2024 р.

27.03.2024 р. відповідачем подано відзив на позов, у якому він позов не визнав. Зазначив, що у підрозділі, де працював позивач, до скорочення було 9 посад працівників, натомість було введено 3 посади начальницького складу помічника начальника чергової зміни, 3 посади начальницького складу помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування), та 2 посади працівників (для цивільних осіб) помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування). На нові дві цивільні посади були відібрані кандидати, не менш кваліфіковані і досвідчені, ніж позивач, і це було рішення керівника, який робив оцінку не тільки за фахом, а й за продуктивністю праці. Інші посади начальницького складу, і позивач не міг бути переведений на них. Тому, позивачу була запропоновано цивільна посада прибиральника, від якої він відмовився. Стосовно отримання позивачем трудової книжки і наказу про звільнення, відповідач зазначив, що з позивачем зв`язувались телефоном, але він не приходив для отримання вказаних документів.

28.03.2024 року в судовому засіданні оголошена перерву до 23.05.2024 р.

01.04.2024 р. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягає на задоволенні позову. Вказує, що станом на 22.02.2023 року дві нові цивільні посади були вакантними, але позивачу їх навіть не запропонували.

21.05.2024 р. від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки справа стосується публічно-правового спору.

Судове засідання 23.05.2024 р. не відбулось через відсутність електропостачання в суді, наступне засідання призначено на 01.08.2024 р.

Ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні 01.08.2024 р. без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки посада позивача, хоча і знаходиться в структурі відповідача, однак за своїм змістом і характером обов`язків є цивільною, не є державною, і тому не відноситься до публічної служби, а отже спір виник з цивільних правовідносин.

При цьому, суд звертає увагу, що визначення публічної служби вичерпно вказано у статті 4 КАС України, а саме публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Натомість, посада позивача не відноситься до жодних видів служби, передбаченої законом, як публічної. Інший висновок свідчив би про застосування судом необґрунтовано розширеного тлумачення вказаного положення закону.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з викладених у позові підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, зазначив, що на дві нові цивільні посади за рішенням керівника були призначені інші особи, тому ці посади не були запропоновані позивачу. Коли саме вони були призначені, та чи відбулось це на момент попередження позивача про наступне вивільнення, йому невідомо. Інші посади начальницького складу, і позивач не міг на них претендувати.

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності та аргументи учасників справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з такого.

Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини.

Під час розгляду справи судом встановлено, що з починаючи з лютого 2008 року позивач працював в структурі МНС України, а пізніше ДСНС України на різних посадах, що підтверджено записами у трудовій книжці. Під час служби був нагороджений відзнаками, має «Знак пошани».

04.01.2019 року позивача переведено на посаду помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби цивільного захисту.

Згідно з відомості з особових карток, позивач має дві вищі освіти - інженер-механік та офіцер з вищою воєнною освітою.

Згідно з Посадовою інструкцією помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби цивільного захисту, затвердженою 01.07.2022 р., помічник призначається і звільняється з посади наказом Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій за поданням начальника управління. За змістом, вказана посада не відноситься до публічної служби.

Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій № НС 132 від 15.02.2023 р. внесено зміни до штатів № 88/27 «Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій» мирного часу та до № 88/45 «Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій» воєнного часу. Відповідно до вказаних змін було вилучено посаду «помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів)» у кількості 5 одиниць, та було введено інші посади, зокрема: помічник начальника чергової зміни - 3 одиниці (посада начальницького складу), помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) - 3 одиниці (посада начальницького складу), помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування) - 2 одиниці (цивільні посади).

20.02.2023 р. відповідачем видано наказ № 24/ОД «Про попередження про скорочення посад у зв`язку із здійсненням організаційно-штатних заходів», відповідно до якого вирішено попередити працівників, серед інших ОСОБА_1 , про заплановане вивільнення у зв`язку зі скороченням посади.

21.02.2023 року позивача було письмово попереджено про наступне вивільнення через два місяці у зв`язку із скороченням посади, та одночасно запропоновано переведення на посаду прибиральника службових приміщень.

Згідно з переліком вакантних посад відповідача, станом на 22.02.2023 р., наявні відомості про 9 вакантних посад.

Наказом начальника Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 108-к від 21.04.2023 р., позивача звільнено з 21.04.2023 р. з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Копію наказу про звільнення позивач отримав 09.01.2024 року, що підтверджено записом на наказі, відомості про надання позивачу розрахунку належних йому при звільненні сум - відсутні.

Згідно з довідкою від 27.12.2023 р. № 265, середньоденна заробітна плата позивача - 1107,57 грн., середньомісячна - 23812,76 грн.

Відповідно до розділу VIII наказу ДСНС України від 19.10.2022 р. № 583 «Про деякі питання у сфері роботи з персоналом», керівник органу та підрозділу цивільного захисту має повноваження звільняти осіб рядового і начальницького складу, працівників.

Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 5-1 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з вимогами п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

На підставі ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оцінка доказів і мотиви суду.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Досліджені судом докази підтверджують, що позивач був звільнений 21.04.2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням його посади.

15.02.2023 р. у зв`язку зі змінами у штатній структурі відповідача було створено дві цивільні посади - помічник начальника чергової зміни (з пошуку і рятування людей та взаємодії із формуваннями центрального підпорядкування), схожі за змістом виконуваних позивачем обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 569/4763/16-ц зазначено: «Визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню».

Отже, відповідно до статті 42 КЗпП України, вирішуючи питання про заповнення нових посад працівниками, які підлягали скороченню, відповідач був зобов`язаний врахувати кваліфікацію і продуктивність праці позивача, а також наявність у нього переважного права на залишення на роботі.

Відповідач стверджує, що дві цивільні посади, створені 15.02.2023 року, не були вакантними станом на 22.02.2023 року, відповідно до наданого відповідачем переліку вакантних посад. Водночас, відповідач зазначає, що призначення інших осіб, а не позивача, на нові дві посади, відбувалось серед працівників того ж відділу, які також підпадали під скорочення, при цьому оцінку продуктивності праці проводив керівник.

Суд зазначає, що на підтвердження цих двох суперечливих між собою аргументів, відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, ким, коли та в який спосіб були зайняті вказані посади, та чи проводилось роботодавцем реальне зіставлення кваліфікації і продуктивності праці позивача і осіб, які були призначені на ці посади.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які би вимірювали продуктивність праці позивача, та підтверджували проведення відповідачем порівняльного аналізу продуктивності праці позивача та інших працівників, які були прийняті на нові посади, та чи враховувався при цьому тривалий стаж роботи позивача, наявні у нього відзнаки за службу.

Крім того, згідно з відомостями відповідача, у структурі станом на 22.02.2023 року було також дев`ять інших вакантних посад.

Так само, відповідачем не надано доказів того, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України, роботодавець виконав свій обов`язок і перед звільненням запропонував позивачу всі наявні вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Зокрема, з наявного переліку з дев`яти вакансій, які існували станом на 22.02.2023 р., відповідач запропонував позивачу, з урахуванням його стажу роботи, кваліфікації, лише посаду прибиральника, при цьому суду не надано доказів, що всі інші вакансії позивач не міг би зайняти з урахуванням його кваліфікації, досвіду, освіти.

Таким чином, на переконання суду при звільненні позивача, відповідач не дотримався вимог статей 42, 49-2 КЗпП України, у зв`язку з чим звільнення слід визнати незаконним і поновити позивача на роботі.

Також, суд не вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, оскільки копію наказу про звільнення позивач отримав лише 09.01.2024 року, а тому підстави для поновлення строку відсутні.

На підставі статті 235 КЗпП України, суд повинен прийняти рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки № 265 від 27.12.2023 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1107,57 грн.

Період стягнення з 22.04.2023 р. по 01.08.2024 р. складає 335 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 371 035 грн. 95 коп., і розраховується таким чином: 1107,57 х 335 днів = 371035,95 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 18, 263-265, 272, 353, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 108-к від 21.04.2023 р. в частині звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на посаді помічника начальника чергової зміни (з пошуку і рятування на об`єктах гірничої галузі та туристів) відділу оперативно-чергової служби Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту.

Стягнути з Управління забезпечення оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (, м. Київ, вул. Бережанська, 7) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в загальному розмірі 371 035 грн. 95 коп., з яких слід утримати податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 23812,76 грн. з утриманням з цієї суми обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення складене 09.08.2024 р.

Суддя Є.В. Діденко