КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 362/985/23 Головуючий у суді першої інстанції - Кравченко Л.М.
Номер провадження № 22-ц/824/7014/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, який мотивував тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у справі № 756/7189/15 стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 заборгованість за розпискою від 09 квітня 2012 року, яка станом на 19 червня 2015 року становила заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 1 073 000 доларів США, проценти за користування позиковими коштами у сумі 686 132,05 доларів США, 3% річних у розмірі 92 954, 14 доларів США.

Вказаним судовим рішенням також було встановлено, що відповідач зобов`язався повернути отриману позику з виплатою 20% річних.

В подальшому, 07 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за позикою ОСОБА_2 .

Крім того, позивач вказував, що заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2017 року у справі №362/2062/17 та рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2020 року у справі №362/3571/19 задоволено позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 20% річних за періоди до 19 червня 2019 року.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_2 зобов`язань з повернення суми позики, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за період з 07 лютого 2020 року по 07 лютого 2023 року у сумі 741 114, 49 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду становило 27 101 519, 34 грн, з яких 644 447, 38 доларів США - відсотки за користування позикою, 96 667, 11 доларів США - 3% річних від простроченої суми позики. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 65 888,18 доларів США та 13 420 грн сплаченого судового збору. В задоволенні решти вимог відмолено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині незадоволених вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що застосовуючи до спірних відносин, щодо стягнення процентів за користування позикою, вимоги ст. 1048 ЦК України, суд першої інстанції з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, дійшов висновків, що виплата процентів до дня повернення позики може бути застосована лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (позики), у разі відсутності іншої домовленості сторін. Однак, суд першої інстанції не з`ясував обставини існування домовленості між сторонами з виплати процентів до дня повернення позики після закінчення погодженого строку кредитування (з 9 квітня 2012 року по 30 липня 2012 року), тобто після 30 липня 2012 року.

Разом з тим, апелянт наголошує, що звертаючись із позовом, він на підставі вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України посилався, як на доведені обставини, встановлені рішеннями судів, які набрали законну силу.

При цьому, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року у справі №756/7189/15-ц було встановлено, що договір позики було укладено між сторонами 9 квітня 2012 року в порядку, передбаченому, ст. 1053 ЦПК України, як новація боргу у позикове зобов`язання та встановлено, що це зобов`язання виникло як борг по інвестиційних зобов`язаннях. Метою інвестування є отримання доходу від інвестованого активу, а вказані в розписці 20 % річних є компенсацією доходності інвестицій до повернення основної суми зобов`язання, які відповідач не повернув до цього часу.

Обставини існування домовленості між сторонами з виплати процентів до дня повернення позики встановлені заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2017 року у справі №362/2062/17 та рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2020 року у справі №362/3571/19, що набрали законної сили.

Відтак, ОСОБА_1 вважає, що зміна правової позиції Верховного Суду із застосування норм матеріального права не змінює тлумачення змісту договору, прав і зобов`язань сторін, що виникли і прийняті сторонами до виконання в момент його укладення.

Крім того, в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин вимоги п. 18 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України, не взявши до уваги період нарахування 3 % річних, передбачених вимогами ст. 625 цього Кодексу, з 24 лютого 2022 року до 07 лютого 2023 року, оскільки норма п. 18 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України передбачає списання кредитодавцем (позикодавцем) неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами.

При цьому, термін «списання» у законодавстві України використовується у сфері організації та ведення бухгалтерського обліку, а тому вказана норма може бути застосована лише суб`єктами господарювання, в тому числі банками та іншими надавачами фінансових послуг, які ведуть бухгалтерський облік та/або займаються кредитно-фінансовою діяльністю і можуть здійснити списання в порядку та у спосіб, передбачений законодавством для відповідного виду господарської діяльності.

Враховуючи викладене, апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову та постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Іващенко В.І. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду в частині відмови у стягнення трьох відсотків річних після 23 лютого 2022 року та в частині відмови у стягненні процентів за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Представник відповідача у справі ОСОБА_2 , адвокат Крикунов О.В. заперечив щодо вказаних доводів апелянта й просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, та з матеріалів справи вбачається, що у провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №756/7180/15-ц, у якій даним судом 13 квітня 2016 року було ухвалено рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 09 квітня 2012 року, яка станом на 19 червня 2015 року становить 1 073 000 дол. США- заборгованість за основною сумою боргу, проценти за користування позиковими коштами у розмірі 686 132,05 дол. США, 3% річних у розмірі 92 954,14 дол. США. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Дане судове рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року.

При розгляді вказаної справи судами було встановлені наступні обставини: «09 квітня 2012 року ОСОБА_2 у розписці-зобов`язанні підтвердив зобов`язання у розмірі 1073000 дол. США перед ОСОБА_3 в якості боргу за інвестиційними зобов`язаннями. ОСОБА_2 зобов`язався повернути отриману позику до 20 липня 2012 року з виплатою на цю суму 20% річних. У розписці-зобов`язанні зазначено, що ОСОБА_2 просить вважати видані ним розписки на фінансові зобов`язання як такі, що прийняті ОСОБА_3 в якості належних платежів. Після підпису ОСОБА_2 у розписці зазначено, що ОСОБА_3 згоден із розпискою та її умовами.

10 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед кредитором за часткове виконання ОСОБА_2 зобов`язань за розпискою від 09 квітня 2012 року у розмірі 10000 грн.

29 липня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 із вимогою про повернення позикових коштів у строк до 06 серпня 2013 року. Вимога надіслана на адресу ОСОБА_2 поштовим зв`язком та отримана ним, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та розрахунковими документами.

07 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого новий кредитор ОСОБА_1 набув право вимоги до боржника - ОСОБА_2 за розпискою від 09 квітня 2012 року у розмірі 1 073000 дол. США з виплатою на цю суму 20% річних. Протягом двох робочих днів з моменту підписання договору первісний кредитор зобов`язався передати новому кредитору документи, що підтверджують право вимоги до боржника, зокрема, розписку від 09 квітня 2012 року.

07 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписані акти приймання-передачі документів та майнових прав, за змістом яких первісний кредитор передав позивачу розписку від 09 квітня 2012 року, а позивач отримав право вимагати від ОСОБА_2 виконання грошового зобов`язання за вказаною розпискою.

07 серпня 2013 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні. Повідомлення направлено цінним листом із описом поштового вкладення від 08 серпня 2013 року.

08 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 2, відповідно до якого останній поручився перед кредитором за часткове виконання боржником ОСОБА_2 зобов`язань за розпискою від 09 квітня 2012 року у розмірі 10000 грн.»

Таким чином, вище вказаними судовими рішення було встановлено, що відповідач має невиконанні зобов`язання перед позивачем за договором з властивими умовами, які встановлені для договору позики в розмірі 1073000 доларів США.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення із ОСОБА_2 65 888,18 доларів США, суд першої інстанції визнав, що вказані вимоги відповідають положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнув дані кошти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 644447,38 доларів США в якості нарахованих 20% в якості процентів за користування коштами та в частині стягнення 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що вказані вимоги суперечать положенням цивільного законодавства та правовим висновкам, зробленим Великою Палатою Верховного Суду у подібних справах.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування позикою за межами строків договору та в частині відмови у стягненні трьох відсотків річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України після 24 лютого 2022 року відповідає з огляду на наступне.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241 цс 19 та № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591 цс 18. Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148 св 18, зроблено аналогічний висновок щодо подібних правовідносин.

Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241 цс 19, та у справі № 646/14523/15-ц, провадження №14-591 цс 18.

Так, із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 в томі числі і в частині неповернутої суми грошових коштів ( позики) у розмірі 1073000 доларів США. Даний факт повністю підтверджується судовими рішенням у цивільній справі № 756/7189/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Відповідно до відповіді заступника директора Департаменту - начальника відділу примусових виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України І.Нещадима рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року (виконавчий лист виданий 16 листопада 2016 року) станом на 09 жовтня 2023 року в частині стягнення суми позики не виконано (а.с. 98).

Тому, з врахуванням положень ч.2 ст. 625 ЦК України та з урахуванням того, що рішення суду від 13 квітня 2016 року визначена сума отриманої відповідачем ОСОБА_2 та неповернутої суми грошових коштів ( позики) у розмірі 1073000 доларів США, тому суд дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем заявлених позовних вимог.

Щодо періоду нарахування суми відповідальності за не своєчасне виконання зобов`язань з 07 лютого 2020 року по 23 лютого 2023 року, то колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції з врахуванням наступних положень цивільного законодавства.

Так, відповідно до пункту 18 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України, який доповнений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З аналізу положень пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" та статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що на договір позики розповсюджується дія пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України. Та із судових рішень (рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року та постанови Верховного Суду від 28 червня 2018 року) у справі №756/7189/15 спірні відносини між сторонами врегульовувалися саме положеннями статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України.

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22.

Тому вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано здійснив розрахунок вказаної суми 3 відсотків річних за період з 07 лютого 2020 року по 23 лютого 2022 року та визначив розмір 65888,18 доларів США

Період розрахунку: з 07.02.2020 року по 31.12.2020 року - 329 днів [Проценти] = 1 073 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 329 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 28 935,82 грн32928 935,82
Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів [Проценти] = 1 073 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 32 190,00 грн36532 190,00
Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року - 54 дні [Проценти] = 1 073 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 4 762,36 грн544 762,36
Обґрунтованим на думку колегія суддів є висновок суду першої інстанції і в частині відмови у стягнення із відповідача на користь позивача 644447,38 доларів США як 20 відсотків, визначених договором позики за користування коштами на період дії договору, оскільки даний висновок суду першої інстанції відповідає положенням ст. 1048 ЦК України та правовим висновками, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв