ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/1344/21
Номер провадження 22-ц/818/2246/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

11 липня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача адвоката Скребець О. М.,

представника приватного нотаріуса ХМНО Самчук Т. В.адвоката Агаєвої С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року в складі судді Колесник С.А. у справі № 953/1344/21 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Тетяни Валеріївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Тетяни Валеріївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

Позов мотивований тим, що з 12 січня 1973 року вона перебувала у шлюбі зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 27 березня 2020 року складено відповідний актовий запис № 4613 та Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 27 березня 2020 року. У шлюбі з ОСОБА_4 у подружжя народилося двоє дітей, син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 які є повнолітніми на час прийняття спадщини. З метою прийняття спадщини 03 квітня 2020 року вона звернулася до ПН ХМНО ОСОБА_5 , яка роз`яснила їй можливість відмовитися від прийняття спадщини на користь будь - кого зі спадкоємців. Вона вирішила не приймати спадщину, а свою частину спадщини (1/12 частку квартири) передати на користь свого сина ОСОБА_2 . У нотаріуса, в присутності свого сина ОСОБА_2 нею був визначений намір на відмову від прийняття спадщини на користь її сина ОСОБА_2 , про що повідомлено нотаріуса Самчук Т.В.

03 квітня 2020 року нотаріусом була підготовлена та складена відповідна заява про відмову від спадщини на користь спадкоємця ОСОБА_2 , яка була нею підписана. Так, у заяві від 03 квітня 2020 року було визначено, що позивач відмовляється від спадщини та єдиним спадкоємцем крім неї вказаний ОСОБА_2 . Вона помилково вважала, що цього достатньо для визначення її волі про відмову від спадщини саме на користь сина ОСОБА_2 , а не іншої особи. Копія вказаної заяви від 03 квітня 2020 року нею на той час одержана не була, з заявою від 03 квітня 2020 року вона змогла ознайомитися в кінці листопада 2020 року, коли скінчилися строки, передбачені вимогами статті 1270 ЦК України. Зазначила, що з її заяви від 03 квітня 2020 року вбачається, що вона відмовляється від спадщини. Крім неї є інші спадкоємці - син померлого ОСОБА_2 . Проте, її заява не містила вимоги що вона здійснює відмову від спадщини саме на користь свого сина, що є помилкою, та порушенням її прав.

З метою виправлення вказаної помилки, допущеної нотаріусом, вона звернулася на адресу нотаріуса з заявою від 15 грудня 2020 року, в якій просила продовжити або поновити строк на внесення змін до її заяви від 03 квітня 2020 року; в заяву від 03 квітня 2020 року внести зміни, зазначивши, що вона відмовляється від спадкового майна яке залишилося після померлого ОСОБА_4 на користь свого сина ОСОБА_2

18 січня 2021 року від приватного нотаріуса Самчук Т.В. вона отримала відповідь за вих. № 6/01-16 від 12 січня 2021 року про те, що вона свою заяву про відмову від спадщини відкликати не може, так як закінчився строк для прийняття спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-331, 233 ЦК України.

Посилаючись на вказане позивач просила визнати відмову ОСОБА_1 від прийняття спадщини, яка викладена у заяві від 03 квітня 2020 року (посвідчена ПН ХМНО ОСОБА_5 ) без визначення на користь якої особи ОСОБА_1 відмовляється від спадщини, недійсною та визнати ОСОБА_1 особою, яка прийняла спадщину після померлого ОСОБА_4 , як особу яка проживала з померлим разом, на час відкриття спадщини; стягнути з ПН ХМНО ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позовної заяви судовий збір у сумі 908,00 грн.

19 травня 2024 року ПН ХМНО ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Агаєва Сабіна Мирсаррафівна, подала відзив на позовну заяву в якому просила закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю спору.

Відзив мотивовано тим, що відповідачем по справі зазначено ПН ХМНО ОСОБА_5 , разом з тим, позовна заява не містить позовних вимог до відповідача, що свідчить про відсутність спору між сторонами. Нотаріуси не стають безпосередніми учасниками матеріальних правовідносин, факт виникнення, зміни чи припинення яких вони посвідчували, і до них не можна пред`являти позовних вимог і залучати їх як відповідачів у цивільних справах, що виникають з відповідних матеріальних правовідносин, - вони лише посвідчують певні правочини, документи, засвідчують справжність підпису осіб, який зроблений на певних документах. Вважає, що в даному випадку у позові позивача не вірно визначено відповідача: приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Т.В., замість інших спадкоємців - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що є спадкоємцями першої черги після смерті їх батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і на чиї майнові права може вплинути розгляд справи. Позовна заява не містить вимог безпосередньо до відповідача, тому у даному випадку між сторонами відсутній предмету спору.

03 червня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якому просила задовольнити позов.

Відповідь на відзив мотивована тим, що предметом спору є визнання відмови позивача від прийняття спадщини, яка викладена у заяві від 03 квітня 2020 року (посвідчена ПН ХМНО ОСОБА_5 ) без визначення на користь якої особи позивач відмовляється від спадщини, недійсною та визнати її особою, яка прийняла спадщину після померлого ОСОБА_4 , як особу яка проживала з померлим разом, на час відкрити спадщини. Відповідно до позовної заяви, саме дії відповідача по справі ПН ХМНО ОСОБА_5 призвели до порушення права позивача встановленого Законом на прийняття спадщини, відмовитися від спадщини на адресу будь якої особи, поновити своє право на спадщину, протягом строку встановленого Законом (6 місяців).

21 грудня 2021 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Авілова Олена Михайлівна, подала до суду заяву, в якій крім іншого зазначила, що ОСОБА_1 умисно ввела суд в оману щодо фактичних обставин справи: при зверненні до нотаріуса Павленко Г.П. умисно подала неправдиву інформацію щодо питання кола спадкоємців, умисно не заявила про наявність особи ОСОБА_3 - її дочки, прав та інтересів якої стосувалась нотаріальна дія - відкриття спадкової справи; ОСОБА_1 ввела суд в оману і щодо змісту предмету спору, який вона вважає існуючим. Так, обставини, зазначені в позові, умисно спотворені ОСОБА_1 : нотаріусом ОСОБА_5 не вчинювалось жодної нотаріальної дії, в тому числі і не посвідчувались будь-які заяви. З відзиву нотаріуса вбачається, що 03 квітня 2020 року нею було виконано вимоги п. 3 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а саме - встановлено особу заявника, який відмовився від прийняття спадщини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі змісту заяви ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини вбачається, що вона розуміла обставини, які мають істотне значення, фізичний та психічний тиск з боку інших осіб на неї не здійснювався, від належною їй частки у спадщині вона відмовилася за своєю волею. Доказів на те, що позивач у визначений законодавством строк зверталася до нотаріуса з заявою про відкликання своєї відмови від спадщини до суду не надано. Також позивачем не доведено неправомірність дій нотаріуса щодо тих обставин, на які вона посилається у позовній заяві.

Крім того, враховуючи характер виконаної адвокатом Авіловою О.М. обсягу наданої правничої допомоги в суді, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (предмету спору, ціни позову, складності справи, значення справи для сторін, витраченого часу, необхідного для надання правничої допомоги), - суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені під час розгляду справи в суді у розмірі 3000 грн.

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Скребець Олег Миколайович, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована доводам які є аналогічним доводам викладеним в позовній заяві. Крім того, зазначила, що в межах строків встановлених статтею 1270 ЦК України (шість місяців з моменту відкриття спадщини), протягом вересня - жовтня 2020 року ОСОБА_1 неодноразово зверталася на адресу приватного нотаріуса Самчук Т.В., стосовно можливості ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 6/2020 від 03 квітня 2020 року та отримання копії документів з неї, про те нотаріус такої можливості не надала. Тому, 05 жовтня 2020 року позивач була змушена звернутися на адресу Східного Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Харків) зі скаргою на незаконні дії нотаріуса, з метою не допущення порушення та відновлення її прав. Відповідь на скаргу від Управління нею було отримано за вихідним № 29137/П-6146/06.1 від 27 жовтня 2020 року та нажаль вже за межами строку передбаченого для прийняття або відмову від прийняття спадщини. Вважає, що позивач зі свого боку виконала усі можливі дії для можливого виправлення помилки, та відновлення своїх прав, але була позбавлена такої можливості з боку приватного нотаріуса Самчук Т.В., як відповідача у справі.

Крім того, адвокатом Авіловою О.М. не надано довіреність та/або ордер на участь у справі. Суду не надано жодного доказу стосовно понесених витрат у справі.

30 травня 2024 року ПН ХМНО ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Агаєва С.М., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Крім того, що в даному випадку позивач вибрав не вірний спосіб захисту своїх прав та замість звернення до суду із позовом про подовження строку для подання заяви про відкликання заяви про відмову у прийнятті спадщини намагалась визнати дії нотаріуса незаконними, хоча нотаріус жодних нотаріальних дій не вчиняв.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представник позивача адвоката Скребець О. М., який підтримав апеляційну скаргу, представника приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Т. В.адвоката Агаєву С. М., яка проти апеляційної скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 12 січня 1973 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що Палацом одружень Дзержинський м. Харкова складено актовий запис № 150 від 12 січня 1973 року, свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 (т.1, а.с. 11).

ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи, причина інвалідності - загальне захворювання, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією (т.1, а.с. 12).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 27 березня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис № 4613 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 27 березня 2020 року (т.1, а.с. 13).

Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом економіки та комунального майна Управління комунального майна та приватизації Відділу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Харківської міської ради 18 травня 2007 року № 9974, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 дійсно мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.14)

З заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 до приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області Самчук Т.В. звернувся: 03 квітня 2020 року ОСОБА_2 (син) та 22 квітня 2020 року ОСОБА_3 (донька) (т.1, а.с. 21,23).

На підставі заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_2 , поданої 03 квітня 2020 року, заведено спадкову справу № 6/2020, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (т.1, а.с. 19).

ОСОБА_1 , дружина померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , 03 квітня 2020 року з`явилася до ПН ХМНО ОСОБА_5 , де підписала заяву про відмову від прийняття спадщини. Вказала, що крім неї є інші спадкоємці, передбачені статтею 1261 Цивільного кодексу України, а саме: син померлого громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Також в заяві ОСОБА_1 зазначено, що їй нотаріусом роз`яснено, що її заява про відмову від прийняття спадщини може бути нею відкликана протягом строку встановленого для її прийняття, відповідно до статті 1270 ЦК України (т. 1, а.с. 20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15 ЦК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 5 та 6 статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Така заява не може бути викладена з будь-якою умовою або із застереженням. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Стаття 1274 ЦК України регламентує порядок здійснення права на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи. Згідно із частиною 2 статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина 5 статті 1274 ЦК України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України).

Згідно із пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-202цс15), від 16 березня 2016 року (провадження № 6-93цс16).

Суд першої інстанції встановив, що як вбачається з заяви ОСОБА_1 , поданої 03 квітня 2020 року до приватного нотаріуса, вона, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовляється від належної їй частки у спадщині, яка залишилася після смерті її чоловіка дружини ОСОБА_4 . Їй роз`яснено, що її відмова від прийняття спадщини може бути відкликана у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України.

При прийнятті заяви, ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено юридичні наслідки такої відмови та зміст статей 1273-1275 ЦК України, надані роз`яснення позивачу були зрозумілі.

Також у вказаній заяві власноручним підписом ОСОБА_1 засвідчила, що підтверджує дійсність своїх намірів щодо подання заяви про відмову від прийняття спадщини, та відсутність заперечень стосовно змісту заяви.

Отже колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми правами як щодо прийняття спадщини, так і щодо відмови від неї.

Крім того, правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк позивач не скористалась. Належних доказів на підтвердження того, що за станом здоров`я вона не могла правильно сприймати певні факти та обставини, ОСОБА_1 не надано.

Встановивши, що ОСОБА_1 під час подання заяви про відмову від спадщини після смерті чоловіка приватним нотаріусом було роз`яснено наслідки відмови від спадщини та можливість відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1273 ЦК України, а також відсутність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1 і мало істотне значення, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позову.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказавши в заяві про відмову від прийняття спадщини, те що крім неї є інші спадкоємці, а саме син померлого ОСОБА_2 , позивачу було відомо про наявність, ще одного спадкоємця, а саме доньки померлого ОСОБА_3 , прав та інтересів якої стосувалась нотаріальна дія - відкриття спадкової справи, однак позивачем про неї зазначено не було. А отже, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що в межах строків встановлених статтею 1270 ЦК України, протягом вересня - жовтня 2020 року ОСОБА_1 неодноразово зверталася на адресу приватного нотаріуса Самчук Т.В., стосовно можливості ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 6/2020 від 03 квітня 2020 року та отримання копії документів з неї, проте нотаріус такої можливості не надала, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки на підтвердження цих обставин не надано жодних доказів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 05 жовтня 2020 року позивач була змушена звернутися на адресу Східного Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Харків) зі скаргою на незаконні дії нотаріуса, з метою не допущення порушення та відновлення її прав, суд не приймає до уваги, оскільки вказане звернення було зроблено після спливу строку, встановленого статтею 1273 ЦК України.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не доведено неправомірність дій нотаріуса щодо тих обставин, на які вона посилається у позовній заяві.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Верховний Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20) дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Матеріали справи свідчать, що 21 грудня 2021 року ОСОБА_3 в інтересах якої діє адвокат Авілова О.М. подано заяву про забезпечення витрат на правничу допомогу з причин подання завідомо безпідставного позову, до якої додано докази понесених витрат на правову допомогу, а саме: копію договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року; копію додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року; копію додатку № 2 до договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року; копію попереднього розрахунку витрат на правову допомогу до договору від 01 грудня 2021 року; квитанцію № 417021 від 01 грудня 2021 року про оплату гонорару адвоката в розмірі 15000 грн (т. 1, а.с. 154 - 156).

Враховуючи характер виконаної адвокатом Авіловою О.М. роботи наданої у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності подання відповідних документів зі сторони ОСОБА_3 , значимості таких дій у справі, та витраченого часу представником у даній справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені під час розгляду справи в суді у розмірі 3000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що адвокатом Авіловою О.М. не надано довіреність та/або ордер на участь у справі, суд не приймає до уваги, оскільки на підтвердження повноважень адвоката надано договір про надання правничої допомоги від 01 грудня 2021 року, що відповідає вимогам законодавства. Крім того, у матеріалах справи наявний ордер на представництво інтересів ОСОБА_3 у справі адвокатом Авіловою О.М., у Московському районному суді м. Харкова, який був поданий до суду разом з заявою про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу 21 грудня 2021 року, тобто до постановлення ухвали Московського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2023 року про передачу справи за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. Ордер відповідає положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», містить підпис адвоката та необхідні реквізити, передбачені пунктом 12 Положення про ордер (т.1, а.с. 153).

Посилання апелянта на те, що суду не надано жодного доказу стосовно понесених витрат у справі не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 липня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина