Справа № 211/1924/24
Провадження № 2/211/1484/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Сарат Н.О.,

при секретарі Зоріній С.М.,

у відсутність сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 23 грудня 1994 року між нею ОСОБА_1 ( дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ») та відповідачем по справі - ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис про шлюб № 1096. Шлюб між ними було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, від 25 червня 2008 року, актовий запис № 212.

Після розірвання шлюбу, 30 серпня 2013 року, вона уклала шлюб, з ОСОБА_4 , який зареєстрований Центрально - Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, актовий запис № 582 та змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Під час шлюбу з відповідачем вони не мали спільного житла, відповідач не працював, тому, її батьком було прийнято рішення продати нерухоме майно - житловий будинок, який належав позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та належав їй на праві особистої власності задля купівлі квартири.

22 липня 2000 року, вона та її тітка ОСОБА_6 уклала договір купівлі - продажу житлового будинку, який було посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щадріною Л.Г. за реєстровим номером № 2186, згідно до вказаного договору, вона продала житловий будинок з господарськими побудовами, за адресою: АДРЕСА_1 , який належав їм на праві свідоцтва про право на спадщину.

Згідно до п. З вказаного договору, продажу будинку було здійснено за 5000, 00 ( п`ять тисяч)гривень.

Маючи кошти, вона за свої особисті кошти, які отримала від продажу свого майна ( спадкове майно), 08 вересня 2000 року придбала двокімнатну квартиру житловою площею 29, 5 кв. м., загальною площею 51, 3 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Вона була переконана, що дана квартира належить їй на праві особистої власності, але, коли в березні 2024 року звернулась до нотаріуса для продажу квартири, їй було повідомлено, що вона має виключно в судовому порядку довести, що квартира належить їй на праві особистої власності, тобто, довідався про те, що її право порушено лише у березні 2024 року.

Просила суд визнати за нею право особистої власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,3 кв. м., житловою площею 29,5 кв.м.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 березня 2024 провадження у справі відкрито, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України.

Представник позивача адвокат Кафтасьєва Г.В. до суду надала заяву про розгляд справи без участі позивача та без її участі, на позовних вимогах наполягає.

Відповідач ОСОБА_2 не повідомив причини неявки, відзиву на позов не подав, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений, про що свідчить його підпис в повідомленні про отримання судової повістки.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків.

У судовому засіданні встановлено, що з 23 грудня 1994 року між позивачем ОСОБА_1 ( дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ») та відповідачем по справі - ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис про шлюб № 1096 ( а.с. 8 ).

Шлюб між сторонами по справі було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, від 25 червня 2008 року, актовий запис № 212 ( а.с. 9).

Після розірвання шлюбу, 30 серпня 2013 року, позивач уклала шлюб, з ОСОБА_4 , який зареєстрований Центрально - Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, актовий запис № 582 та змінила прізвище на « ОСОБА_5 » ( а.с. 10).

22 липня 2000 року, позивач та ОСОБА_6 уклала договір купівлі - продажу житлового будинку, який було посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щадріною Л.Г. за реєстровим номером № 2186, згідно до вказаного договору, позивач продала житловий будинок з господарськими побудовами, за адресою: АДРЕСА_1 , який належав їм на праві свідоцтва про право на спадщину.

Згідно до п. 3 вказаного договору, продажу будинку було здійснено за 5000, 00 ( п`ять тисяч)гривень ( а.с. 11).

Маючи кошти, позивач за кошти, які вона отримала від продажу свого майна ( спадкове майно), 08 вересня 2000 року придбала двокімнатну квартиру житловою площею 29, 5 кв. м., загальною площею 51, 3 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_2 та розташована на першому поверсі дев 'ятиповерхового жилого будинку ( а.с. 13).

Відповідно до даних архівної справи, станом на 31.12.2012, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована на праві власності в КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі 75П-484-484 на ім`я ОСОБА_7 на підтаві договору купівлі-продажу, посвідченого 08.09.2000 Волошко О.М., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області в реєстрі за № 1739 ( а.с. 13).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

За приписами ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 24 Постанови Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17).

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

З наведених вище доказів вбачається, що спірна квартира хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача, за кошти, які були нею отримані від продажу спадкової квартири. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-80, 82, 89, 141, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,3 кв.в., житловою площею 29,5 кв.м.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Н. О. Сарат