РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 317/1679/24

Провадження № 2/317/669/2024

05 липня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Каряки Д.О.,

при секретарі Щербини В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Ганна Юріївна про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Іваниця О.О., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Після смерті бабусі залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка за цією ж адресою. Іще за життя, все належне їй майно, остання заповіла онучці ОСОБА_1 на підставі заповіту від 11.11.2015 р. Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті бабусі, звернувшись з відповідною заявою до приватного нотаріуса Щербини Г.Ю., якою була відкрита спадкова справа № 89/2023. Приватним нотаріусом Щербиною Г.Ю. 26.12.2023 р. було видано позивачу ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 0,1350 га, кадастровий номер: :05:006:0206, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 520. Право власності на вказану земельну ділянку площею 0,1350 га, кадастровий номер: :05:006:0206, 26.12.2023 р. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.

26.12.2023 р. ОСОБА_1 під час звернення до приватного нотаріуса Щербиги Г.Ю. з`ясувалось, що на спадковий житловий будинок, який належав померлій бабусі ОСОБА_2 , в якому остання проживала, не були оформлені належним чином правовстановлюючі документи, право власності на будинок не було зареєстровано, тому приватним нотаріусом Щербиною Г.Ю. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вказаний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , померла бабуся позивача ОСОБА_2 придбала ще 30.03.1995 року у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 1353.К, який був зареєстровано Запорізькою Регіональною Біржею Нерухомості в «Журналі реєстрації угод по купівлі-продажу нерухомості». Також, ОСОБА_2 було передано технічний паспорт на житловий будинок, який було складено 05.12.1988 року, інвентарний номер: 2408, реєстраційний номер 2083, Запорізьким Бюро технічної інвентаризації внесено зміни до нього, якими ОСОБА_2 записано як власника. Крім того, Запорізьким Бюро технічної інвентаризації 10.04.1995 року видано Реєстраційне посвідчення, зазначивши про реєстрацію Договору купівлі-продажу до реєстрової книги за №12 рн 2083, поставивши печатку.

15.08.1995 р. до домової книги було внесено запис щодо померлої бабусі позивача - ОСОБА_2 та й після її смерті, до домової книги було внесено записи про смерть останньої.

Померла ОСОБА_2 за життя вважала, що документи на житловий будинок оформлені належним чином і відповідності до вимог законодавства, про що розповідала позивачу ОСОБА_1 .

За таких обставин позивач ОСОБА_1 позбавлена можливості отримати документи на спадкове майно після смерті бабусі, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явилась. Представником позивача адвокатом Іваницею О.О. до початку судового засідання подано заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі (а.с.144).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіславши 16.04.2024 р. на адресу суду письмові пояснення щодо позовних вимог, згідно яких просять вирішити питання за позовними вимогами на розсуд суду та розглядати справу без участі представника відповідача (а.с.91-92).

23.04.2024 р. третьою особою - Приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Г.Ю. на адресу суду надіслано лист про розгляд справи без її участі. Проти позову не заперечує (а.с.95).

09.04.2024 р. для розгляду справи по суті, за клопотанням представника позивача, судом була витребувана у Приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербини Г.Ю. копія спадкової справи, яка була надіслана на адресу суду 06.05.2024 р. та долучена до матеріалів справи (а.с.102-125).

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Олександрівським ВДРАЦС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.9).

Після смерті бабусі залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка за цією ж адресою. Іще за життя, все належне їй майно, остання заповіла онучці ОСОБА_1 на підставі заповіту від 11.11.2015 р. (а.с.11).

Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті бабусі, звернувшись з відповідною заявою до приватного нотаріуса Щербини Г.Ю., якою була відкрита спадкова справа № 89/2023, копія якої була витребувана судом та долучена до матеріалів справи (а.с.102-125).

Приватним нотаріусом Щербиною Г.Ю. 26.12.2023 р. позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме: на спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 0,1350 га, кадастровий номер: :05:006:0206, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 520, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-023 та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.13).

Право власності на вказану земельну ділянку площею 0,1350 га, кадастровий номер: :05:006:0206, 26.12.2023 р. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.15).

26.12.2023 р. ОСОБА_1 під час звернення до приватного нотаріуса Щербини Г.Ю. з`ясувалось, що на спадковий житловий будинок, який належав померлій бабусі ОСОБА_2 , в якому остання проживала, не були оформлені належним чином правовстановлюючі документи, право власності на житловий будинок не було зареєстровано, тому приватним нотаріусом Щербиною Г.Ю. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.16).

Вказаний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , померла бабуся позивача ОСОБА_2 придбала ще 30.03.1995 року у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № 1353.К, який був зареєстровано Запорізькою Регіональною Біржею Нерухомості в «Журналі реєстрації угод по купівлі-продажу нерухомості». За умовами вказаного договору ОСОБА_2 купила житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розташований за земельній ділянці площею 1200 кв.м., (рішення виконкому Кушугумської селищної ради народних депутатів 22.06.1989 р.). На вказаній земельній ділянці розташовані: А-житловий будинок, шлакоблочний, обкладений цеглою, житловою площею - 31,5 кв.м., Б-літня кухня, В-сарай , ф-т - фундамент, Т - вбиральня, №1,2 - забори, №3-басейн, І-замощення, Д-погріб. (а.с.17-23).

Також, ОСОБА_2 було передано технічний паспорт на житловий будинок, який було складено 05.12.1988 року, інвентарний номер: 2408, реєстраційний номер 2083 (а.с.18-зворот), Запорізьким Бюро технічної інвентаризації внесено зміни до нього, якими ОСОБА_2 записано як власника. Крім того, Запорізьким Бюро технічної інвентаризації 10.04.1995 року видано Реєстраційне посвідчення, зазначивши про реєстрацію Договору купівлі-продажу нерухомості до реєстрової книги за №12 рн 2083, поставивши печатку (а.с.24).

15.08.1995 р. до домової книги було внесено запис щодо померлої бабусі позивача - ОСОБА_2 та й після її смерті, до домової книги було внесено записи про смерть останньої (а.с.41-42).

Згідно висновку про вартість об`єкту оцінки, складеного ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість житлового будинку 79 174,00 грн. (а.с.37).

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №369706140 від 13.03.2024 року, відомості щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у реєстрах відсутні (а.с.44).

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 369705021 від 13.03.2024 р. щодо фізичної особи ОСОБА_2 в реєстрах відсутні (а.с.43).

Позивач ОСОБА_1 є онукою померлої ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними доказами, які були витребувані приватним нотаріусом під час відкриття спадкової справи та знаходяться в спадковій справі, яка була витребувана судом та долучена до матеріалів справи (а.с.102-125).

26.12.2023 р. приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Щербиною Г.Ю. винесено постанову про відмову у видачі позивачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , а саме на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_2 . Дана відмова обґрунтована тим, що в якості документа, який підтверджує право власності на зазначений житловий будинок позивачем був наданий договір купівлі-продажу нерухомості, який зареєстрований на товарній біржі, але не був посвідчений нотаріально (а.с.16).

За таких обставин, позивач вважає, що житловий будинок входить до складу спадщини його померлої бабусі, а тому вона має право на набуття у власність такого житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, але її право не визнається, внаслідок чого вона звернулась до суду з зазначеним позовом.

Таким чином існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за заповітом, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та іншими нормативно-правовими актами.

Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 2, 3 статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті бабусі ОСОБА_2 , звернувшись з відповідною заявою до приватного нотаріуса Щербини Г.Ю., якою була відкрита спадкова справа № 89/2023.

За життя ОСОБА_2 складено 11.11.2015 р. заповіт, посвідчений привітний нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 6479, яким ОСОБА_2 все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 (а.а.11).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що підставою для відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок стала відсутність належного правовстановлюючого документу про підтвердження права власності спадкодавця на такий житловий будинок, оскільки договір купівлі-продажу нерухомості, на підставі якого спадкодавець придбала спірний житловий будинок на товарній біржі 30.03.1995 р., не був посвідчений нотаріально.

Надаючи оцінку підставам набуття спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок суд виходить з наступного.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент укладання біржової угоди, яка є предметом судового розгляду, спірні правовідносини регулювались нормами ЦК УРСР (1963р).

Згідно ст. 153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Натомість ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996р. за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі.

Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомості вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі «Запорізька регіональна біржа нерухомості» в «Журналі реєстрації угод з купівлі-продажу нерухомості» 30.03.1995 р. за №1353.К та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в міжміському бюро технічної інвентаризації.

ОСОБА_2 було передано технічний паспорт на житловий будинок, який було складено 05.12.1988 року, інвентарний номер: 2408, реєстраційний номер 2083 Запорізьким Бюро технічної інвентаризації внесено зміни до нього, якими ОСОБА_2 записано як власника (а.с.18-зворот). Крім того, Запорізьким Бюро технічної інвентаризації 10.04.1995 року видано Реєстраційне посвідчення, зазначивши про реєстрацію Договору купівлі-продажу нерухомості до реєстрової книги за №12 рн 2083, поставивши печатку (а.с.24).

Отже, отримавши державну реєстрацію в ОП «Запорізьке бюро технічної інвентаризації» права власності на спірний житловий будинок, яку ОСОБА_2 придбала за договором купівлі-продажу нерухомості №1353.К від 30.03.1995р., що зареєстрований на Товарній біржі «Запорізька регіональна біржа нерухомості», держава тим самим визнала її право власності на такий житловий будинок, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Варто звернути увагу, що Закон України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 30.03.1995) дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 році.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку у 1995 р. році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу нерухомості №1353.К від 30.03.1995 р., що зареєстрований на товарній біржі «Запорізька регіональна біржа нерухомості».

Разом з тим, незважаючи на те, що на теперішній час право власності померлої ОСОБА_2 на спірний житловий будинок зареєстроване у встановленому законом порядку, відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного 30.03.1995 р., в силу дії норми ст. 227 ЦК УРСР, свідчить про його недійсність, а відтак такий договір не є належним правовстановлюючим документом про підтвердження права власності на нерухоме майно, що перешкоджає позивачу оформити право власності на спірний житловий будинок у встановленому законом порядку.

Отже, враховуючи що позивач прийняв спадщину після смерті бабусі ОСОБА_2 , але не має можливості отримати документ на підтвердження права власності на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно, то його право є порушеним і підлягає захисту.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що позивач відповідно до закону вчинив всіх необхідних заходів для належного прийняття у спадщину спірного житлового будинку після смерті бабусі, проте не має можливості отримати відповідного свідоцтва та позбавлена можливості зареєструвати своє право, то суд приходить до висновку про те що його право не визнається, а отже може бути захищене судом шляхом визнання за ним права власності на відповідний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. При цьому, беручи до уваги, що позивач є спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину, а відповідне спадкове майно знаходиться на території Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, то позов пред`явлений до належного відповідача.

За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, внаслідок чого позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Оскільки позивачем не заявлялось вимог про відшкодування відповідних судових витрат, то на підставі ст. 13 ЦПК України у суду відсутні підстави для розгляду питання про відшкодування таких витрат за рахунок відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 5, 13, 76-81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодекс України, ст.ст. 328, 392, 1216-1218, 1222,1225, 1268, 1268, 1269, 1297 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Ганна Юріївна про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на житловий будинок (будинок садибного типу) з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Копію рішення направити сторонам в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання.

Суддя: Д.О. Каряка