Справа № 344/4122/22
Провадження № 22-ц/4808/887/24
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

з участю секретаря Кочубей І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 квітня 2024 року, у складі судді Домбровської Г.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталія Василівна про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В., в якому просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 27.05.2010 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталією Василівною по реєстру №361 від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що складений ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 заповіт, посвідчений 27.05.2010 року приватним нотаріусом Кучак Н.В., є недійсним, оскільки на момент його посвідчення покійна ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій.

Позивачка вказала, що ОСОБА_3 перебувала на психіатричному обліку в Івано-Франківській обласній психоневрологічній лікарні №3 та страждала на тяжке хронічне психічне захворювання F01/0 судинна деменція. Рішенням суду її було визнано недієздатною, оскільки за висновком судового експерта у справі про визнання недієздатною ОСОБА_3 хворіла на виражену судинну (мультиінфарктну) деменцію, і зазначене психічне захворювання позбавляло ОСОБА_3 здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На думку позивачки, оскільки психічне захворювання ОСОБА_3 , яке було діагностовано їй в рамках розгляду справи про визнання її недієздатною, є стійким та хронічним, то можна чітко стверджувати, що 27.05.2010 року в момент складання заповіту на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 також страждала стійким хронічним психічним розладом вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією, а тому в момент складання цього заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. про визнання заповіту недійсним відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду. Вважає рішення суду необ`єктивним, необґрунтованим, незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції не надав принципову та об`єктивну оцінку доказам у справі, судом не враховані наведені позивачкою доводи, що потягло за собою порушення її прав.

Суд першої інстанції безпідставно не врахував рішення Івано-Франківського міського суду від 14 березня 2017 року у справі №344/1080/16-ц, яким ОСОБА_3 визнана недієздатною та висновок судово-психіатричної експертизи №90/2016 від 15.03.2016 в рамках вказаної справи. Згідно вказаного висновку ОСОБА_3 страждає стійким хронічним психічним розладом вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією. Тому можна стверджувати, що 27.05.2010 року в момент складання заповіту на імя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 також страждала стійким хронічним психічним розладом вираженою судинною деменцією, та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вважає висновок судово-психіатричної експертизи №1402 від 28.12.2023 неповним, незрозумілим та необґрунтованим. При проведенні експертизи не було досконало вивчено медичну документацію, натомість в основу зроблених висновків лягли доводи сторін. Експертами не було вжито всіх заходів для повного проведення судово-психіатричної експертизи. Висновок експертів зроблено на припущеннях, тому він не може бути належним та достовірним доказом.

Крім того, висновок експерта не є категоричним, не підтверджує факт, що на момент складання заповіту померла ОСОБА_3 могла усвідомлювати свої дії та не спростовує той факт, що не могла.

Стороною позивача було заявлено клопотання про виклик до суду експерта для надання пояснень та роз`яснень щодо складеного висновку, а також подано клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Однак, Івано-Франківський міський суд ухвалою від 01.04.2024 відмовив у задоволенні клопотання. Судом не було враховано висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 11.10.2023 у справі №631/794/19. Суд не використав усіх процесуальних можливостей при вирішенні справи, не сприяв стороні у реалізації процесуальних прав та не призначив проведення комісійної судової-психіатричної експертизи.

Позивачка категорично не погоджується з поясненнями свідка ОСОБА_4 , оскільки вона не була близькою знайомою померлої ОСОБА_5 , а спілкувалась з померлою під час її візитів за продуктами.

Суд допустився грубих порушень та не надав належну оцінку іншим доказам та показанням свідків, які підтвердили той факт, що на день укладення заповіту ОСОБА_3 перебувала в пригніченому стані, не усвідомлювала своїх дій і не могла керувати ними при укладенні даного правочину.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апеляційної скарги надуманими, безпідставними і такими, що не спростовують законності висновку суду.

Судом першої інстанції дотримано всіх вимог чинного законодавства, суд дав належну оцінку всім доказам у справі, висновок суду є правильним, законним та обґрунтованим.

Зазначає, що у висновку судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 чітко дано відповідь на поставлені судом питання та вказано, що на момент посвідчення заповіту 27.05.2010 ОСОБА_3 тяжким психічним розладом не страждала, ОСОБА_3 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту. Доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновку експертизи зводяться до незгоди з результатами експертизи.

Також обґрунтованими є висновки суду щодо показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції справедливо не залишив поза увагою різку зміну позиції ОСОБА_1 щодо стану здоров`я ОСОБА_3 у 2015 році у цивільній справі №344/13994/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , третя особа нотаріус ОСОБА_9 про визнання заповіту від 15.12.2015, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , недійсним.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_10 у засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, а також заявили клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Відповідачка ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що на момент посвідчення заповіту на користь ОСОБА_2 , 27.05.2010 року, волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, і вона не могла усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними, також таких обставин судом не встановлено.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності, виданим Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку 30 квітня 1993 року (том 1, а.с.170) та свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим ОСОБА_11 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 24 січня 2000 року (том 1, а.с.171).

Згідно із заповітом, посвідченим ОСОБА_12 , приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 27 травня 2010 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1, а.с.138).

Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.05.2010.

Згідно із заповітом, посвідченим ОСОБА_9 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 15 грудня 2015 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно заповіла, де б воно не було та з чого би воно не складалося і взагалі все те, що їй належатиме і на що за законом вона матиме право, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (том 1, а.с.144).

Відомості про вказаний заповіт внесено до Спадкового реєстру, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.12.2015.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року у справі №344/1080/16-ц, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недієздатною. Призначено ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 опікунами ОСОБА_3 .

Згідно із Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області 06.05.2017 (том 1, а.с.163), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

17.05.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (том 1, а.с.143).

25.09.2017 ОСОБА_2 звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (том 1, а.с.160 зворот).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.09.2021 року, залишеним без змін Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27.01.2022 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Івано-Франківська Перша державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 посвідченого 15.12.2015 року державним нотаріусом Дмитрук С.Д. задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 посвідчений 15.12.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук Світланою Дмитрівною. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

За клопотанням сторони позивача ухвалою Івано-Франківського міського суду 27.01.2023 року призначено в даній цивільній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:

- чи на момент посвідчення заповіту 27.05.2010 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , страждала психічними захворюваннями або будь-якими іншими захворюваннями, які позбавляли її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними?

- чи могла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , зважаючи на хворобу, вікові особливості та психічний стан усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними в момент складання заповіту 27.05.2010 року?

15.02.2024 року на адресу суду надійшов Висновок судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року відносно ОСОБА_3 .

Згідно резолютивної частини Висновку судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року на момент посвідчення заповіту 27.05.2010 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тяжким психічним розладом не страждала. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 27.05.2010 року.

За змістом листа КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» №4130 від 30.05.2022 року громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01.01.2005 р. по 31.12.2015 р. на стаціонарному лікуванні не перебувала, на амбулаторний прийом до лікаря-психіатра не зверталась (том 1, а.с.126).

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Тобто, психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом у встановленні спірних обставин.

Встановивши фактичні обставини у справі місцевий суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела, що під час посвідчення спірного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також, що у неї було відсутнє волевиявлення на вчинення заповіту. Також суд не встановив порушень вимог закону при посвідченні оспорюваного заповіту.

Також колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції правильно вказував, що посилання сторони позивача в рамках даної цивільної справи на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року у справі №344/1080/16-ц, яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недієздатною та на висновок судово-психіатричного експерта №90/2016 від 15.03.2016 року в рамках справи про визнання ОСОБА_3 недієздатною (згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає стійким хронічним психічним розладом вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією є необґрунтованими. Вказаний висновок експерта став результатом дослідження психічного стану ОСОБА_3 на момент її огляду у 2016 році, і в ньому відсутні дані про те, що станом на 2010 рік ОСОБА_3 страждала стійким хронічним психічним розладом вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією. Сам по собі факт визнання ОСОБА_3 недієздатною в 2016 році не є достатнім доказом її фізичної неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення заповіту, та не спростовує презумпцію її психічного здоров`я за 6 років до звернення до суду в 2010 році.

Крім того, суд першої інстанції звертав увагу, що будучи відповідачем у іншій цивільній справі №344/13994/17 (за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Івано-Франківська Перша державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 посвідчений 15.12.2015 року державним нотаріусом Дмитрук Світланою Дмитрівною, стягнення судових витрат), ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_3 на момент посвідчення заповіту 15 грудня 2015 року була психічно здоровою, дієздатною, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Крім того, посилалась, що згідно із довідкою КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» № 779 від 27.01.2020, ОСОБА_3 у період з 01.01.2011 по 31.12.2015 на стаціонарному лікуванні у КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» не перебувала, на амбулаторний прийом до лікаря психіатра не зверталася, на обліку не перебувала.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела, що під час посвідчення спірного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Колегія суддів, аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови у задоволенні клопотання позивачки про необхідності проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи доходить таких висновків.

Згідно зі статтею 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Заявляючи клопотання про виклик експерта та проведення повторної експертизи, позивачка посилалась на те, що експерти, на її думку, належним чином досконало вивчили медичну документацію, натомість в основу зроблених висновків лягли доводи сторін та показання свідків. Експертами не було вжито всіх заходів для повного проведення судово-психіатричної експертизи. Висновок експертів зроблено на припущеннях, тому він не може бути належним та достовірним доказом.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що саме за клопотанням сторони позивачки судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Надавши оцінку складеному експертному висновку, суд першої інстанції зазначав, що висновок судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року не є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності. Експерти проаналізували матеріали справи, включаючи пояснення свідків, медичну документацію (медичну карту амбулаторного хворого ОСОБА_3 ). Вказаний висновок містить відомості про методи дослідження, відповіді на поставлені питання, обґрунтування висновків. Висновок містить як підписи експертів, так і штамп та печатку установи та повідомлення експертів про кримінальну відповідальність. Висновок судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року узгоджується з його дослідницькою частиною, містить обґрунтування висновків і відомості про аналіз усіх матеріалів, наданих на дослідження, у зв`язку з чим у суду першої інстанції були відсутні визначені процесуальним законом підстави для призначення повторної експертизи.

Доказів необґрунтованості, суперечності чи наявності сумнівів у Висновку судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року скаржником не надано і при апеляційному перегляді справи, у зв`язку з чим ухвалою апеляційного суду відмовлено апелянту у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 631/794/19, провадження № 61-6842св23, на які посилається позивачка, висловлені у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, також експертом було направлено суду клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертного дослідження. Таким чином обставини справи відрізняються від обставин справи, що перебуває на розгляді в апеляційному суді.

Сама лише незгода позивачки з висновком експерта та її власне оцінювання стану заповідача не може бути підставою для проведення повторної експертизи.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 12 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський