КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванюта Іван Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року,

встановив:

у грудні 2023 року позивач звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, вчинений 27 травня 2021 року, про стягнення з неї на користь відповідача заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

За таких обставин та керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Іванюти І.М. перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф. 27 травня 2021 року за №10957, про стягнення з неї на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» заборгованості за кредитним договором в розмірі 18 008 ,92 гривень. Зазначала, що розмір заборгованості, яка була стягнута за виконавчим написом, не є безспірним та не відповідає дійсним обставинам, а відповідачем на її адресу не направлялись вимоги чи претензії про погашення заборгованості. За таких обставин вважала, що виконавчий напис вчинено нотаріусом без належної перевірки безспірності заборгованості, у зв`язку з чим просила визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, її не було повідомлено про вчинення виконавчого напису, що позбавило її можливості надати докази сплати заборгованості. Вказує, що виконавчий напис було вчинено без належної перевірки безспірності заборгованості. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

При зверненні до суду з позовом на підтвердження своїх вимог позивач надала копію свого паспорту, копію виконавчого напису нотаріуса та копії постанов приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження та арешт коштів боржника.

Так, матеріали справи свідчать про те, що 27 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит Капітал» заборгованості за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Дельта Банк» 16 листопада 2009 року, в розмірі 16 809,15 гривень та плату за вчинення виконавчого напису, що разом складає 18 008,92 гривень.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Іванютою І.М. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису від 27 травня 2021 року. Постановою приватного виконавця від 24 листопада 2023 року було накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 .

Інших доказів до суду першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства та без з`ясування безспірності заборгованості.

Позивач зазначала, що була позбавлена можливості надати нотаріусу докази на підтвердження погашення платежів за кредитним договором, однак до суду такі докази також не надавала.

Матеріали справи свідчать про те, що заборгованість була стягнута за кредитним договором, укладеним між позивачем та АТ «Дельта Банк» в 2009 році, однак копії вказаного договору до суду не надано. Позивач не вказувала про те, чи зверталась вона до нотаріуса для ознайомлення з матеріалами нотаріальної справи та документами, на підставі яких було вчинено виконавчий напис. Про витребування таких доказів судом ОСОБА_1 клопотань не заявляла.

Саме по собі посилання позивача на те, що вона має право оспорити виконавчий напис у випадку невідповідності розміру заборгованості, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки доводи щодо невідповідності розміру заборгованості та її погашення не підтверджені належними доказами.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому підстави вважати, що обов`язок спростування викладених нею обставин покладено на відповідача і це є підставою для задоволення позову, відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді