ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 вересня 2024 року

м. Харків

Справа № 638/4938/24

Провадження № 22-ц/818/2686/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року, ухвалене суддею Латка І.П., -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.

В обгрунтування позову зазначає, що він є споживачем банківських послуг, які надаються АТ КБ «Приватбанк». На підставі Анкета-заяви до Договору про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року згідно вимог Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 йому були відкриті карткові рахунки з кредитним лімітом 99 000грн.

09 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року в розмірі 126 292,02грн. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102грн. В подальшому справу було передано за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова, який відкрив провадження у справі. З доданого АТ КБ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 28 жовтня 2020 року ним було погашено за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.09.2018: - заборгованість за поточним тілом кредиту в розмірі 356 433,53грн; - заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 2грн; - заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 0,00грн.; - заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 21грн. Таким чином, з наданих АТ КБ КБ «ПриватБанк» доказів вбачається, що він сплатив відповідачу за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року загальну суму в розмірі 356 456,53грн.

Зазначає, що Анкета-заява до Договору про надання банківських послуг від 19 вересня 2018 року та Умови та Правила банківських послуг АТ КБ КБ «ПриватБанк» без дати та підпису банку не можуть вважатися ані частиною кредитного договору в розумінні ст.1054 ЦК України, ані договором приєднання до кредитного договору в розумінні ст.634 ЦК України. Жодного договору, в тому числі, кредитного, змішаного договорів, оформлених в письмовій формі, між ним та відповідачем не укладалося, в тому числі з використанням факсимільного відтворення підпису, який відповідає вимогам, встановленим ч.3 ст.207 ЦК України.

Вказує, що ним проведено узагальнюючий розрахунок заборгованості, на підставі якого встановлено, що ним за період з 01 лютого 2018 року по 04 вересня 2019 року сплачено АТ КБ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 315 408,36грн., з них 85 444,67грн. в рахунок погашення наданого кредиту, за період з 05 вересня 2019 року по 01 березня 2024 року- 383 247,12грн., з них 356 456,53грн. в рахунок погашення наданого кредиту. Оскільки кредитний ліміт складає 99 000грн., тому розмір коштів, надмірно сплачених ОСОБА_1 за договором № б/н від 19 вересня 2018 року складає: 85 444,67грн. + 356 456,53грн. - 99 000грн. (тіло кредиту) = 342901,20грн. Вважає, що грошові кошти за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року в розмірі 342 901,20грн. отримані відповідачем від позивача без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим на підставі ст. 1212 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що у анкеті-заяві стоїть його факсимільний підпис, що не відповідає вимогам ч.3 ст.207 ЦПК України, оскільки він не надав згоди на його використання.

Крім того підписання анкети-заяви не може вважатися укладенням кредитного договору, оскільки остання не містить істотних умов кредитного договору та відсутнє посилання на конкретну редакції Умов та Правил банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк»

Вважає, що оскільки відсотки сторонами погоджені не були, на користь Банку підлягають поверненню фактично отримані ним кошти 99 000грн. (розмір кредитного ліміту). Разом з тим, оскільки розмір сплачених ним сум на користь Банку становить 441 901,20грн., що є більшим за фактично отримані ним кошти, тому з Банку на його користь підлягають стягненню безпідставно отримані ним кошти в розмірі 342 901,20грн. (441 901,20грн. - 99 000грн.).

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірних характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень гл.83 ЦК України.

Оскільки наразі в Дзержинському районному суді м. Харкова розглядається цивільна справа №755/18861/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеного шляхом підписання анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року, та рішення наразі по суті, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову з підстав ст.1212 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 червня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 342901,20грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є споживачем банківських послуг, які надаються йому Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» на підставі Анкета-заяви до Договору про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року.

ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» був відкриті наступні карткові рахунки з кредитним лімітом:

№ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) з терміном дії до 12/22;

№ НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ) з терміном дії до 09/22.

06 вересня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» збільшило кредитний ліміт ОСОБА_1 до 99000 грн.

Зазначені обставини не заперечуються позивачем, про що свідчить зміст позовної заяви.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 було надано суду виписку Банку по карткових кредитних рахунках № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та № НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ) за договором № б/н від 19 вересня 2018 року, здійснений Банком розрахунок заборгованості за договором № б/н від 19 вересня 2018 року станом на 23 жовтня 2020 року, за період з 01 січня 2018 року до 01 березня 2024 року, та здійснений позивачем узагальнюючий розрахунок заборгованості, згідно якого ним за період з 01 лютого 2018 року по 04 вересня 2019 року було сплачено АТ КБ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 315 408,36грн., з них 85 444,67грн. в рахунок погашення наданого кредиту, за період з 05 вересня 2019 року по 01 березня 2024 року- 383 247,12грн., з них 356 456,53грн. в рахунок погашення наданого кредиту.

Позивач вважає, що оскільки кредитний ліміт складає 99 000грн., з Банку підлягають стягненню надмірно сплачені ним кошти в розмірі 342 901,20грн. отримані відповідачем від позивача без достатньої правової підстави.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) ? це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.

Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постановах від20 березня 2019 року у справі №607/5422/16-ц, від 23 квітня 2020 року у справі №501/5213/13-ц

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка, набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 5006/18/13/2012, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 25 лютого 2015 року у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 року у справі № 3-5гс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 923/1233/15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).

Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 726/707/16-ц (провадження № 61-12155св19), від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц (провадження № 61-15428св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18 (провадження № 6115125св19).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2019 року у справі №904/2444/18/

У справі, що розглядається ОСОБА_1 , який вважаючи, що укладений між ним АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір є нікчемним, тобто знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитними коштам, сплачував АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в рахунок сплати процентів за користування кредитом, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме понад чотири роки, регулярно, різними сумами, тому його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Крім того, як свідчать матеріали справи та не заперечується учасниками справи наразі в Дзержинському районному суду м. Харкова перебуває на розгляді цивільна справа №755/18861/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором укладеного шляхом підписання анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року, яка по суті не розглянута.

Отже, на даний час між АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 існує спір з приводу виниклих між ним правовідносин на підставі анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року, що само по собі виключає можливість застосування до даних правовідносин положення ст.1212 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог з підстав ст.1212 ЦК України.

З урахування викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Порушень судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до положень ч.4 ст.367 ЦК України апеляційним судом не встановлено.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова