Головуючий у І інстанції Петренко Н.О.
Провадження №22-ц/824/8518/2024 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Святошинський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просила про її задоволення, посилаючись на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кузнецьк, Пензенської області, РСФСР.

22 липня 1987 року заявниця одружилася з ОСОБА_2 , після чого у червні 1990 року заявниця та її чоловік отримали дипломи про закінчення Московського державного університету ім. М.В.Ломоносова, в якому навчалися з 1985 року. Після закінчення учбового закладу влітку 1990 року, заявниця разом з чоловіком переїхала на постійне місце проживання в УРСР, де проживала до та після розпаду СРСР.

При цьому, після 1991 року заявниця ОСОБА_1 паспортом громадянина України не документувалася, а згодом отримала паспорт громадянки Російської Федерації.

Зокрема, 03 вересня 1987 року заявниця була документована паспортом громадянина СРСР (№ НОМЕР_1 ). На основі саме цього паспорта зразка СРСР, заявниця лише 15.07.2002року отримала замість нього паспорт Російської Федерації № НОМЕР_2 .

Згодом цей старий паспорт був обміняний на новий паспорт РФ, виданий 16.08.2018 року НОМЕР_6.

Те, що ОСОБА_1 лише у 2002 році обміняла паспорт СРСР на паспорт РФ також опосередковано підтверджує, що вона не мала постійного проживання в РФ, а знаходилась в Україні.

У подружжя є два сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є громадянами України.

28 травня 2003 року заявниця була документована Тимчасовою посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 на підставі ЗУ «Про імміграцію» та Тимчасовою посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_4 від 03 травня 2012 року. Нині заявниця отримала документи України сучасного зразка - посвідка на постійне проживання № НОМЕР_5 , видана 01.07.2021 року, орган видачі 8011, підстава видачі 03/01 (один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, діти і батьки громадян України).

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до відповідного органу із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, але їй у цьому було відмовлено, оскільки відсутнє документальне підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Вказувала, що метою встановлення факту проживання на території України до 24 серпня 1991 року, а саме в період з липня 1990 року по серпень 1991 року, є передбачена законодавством України необхідність отримати судове рішення, що підтвердить її можливість претендувати на громадянство України на підставі статті 8 Закону України «Про правонаступництво України».

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання до 24 серпня 1991 року в період з липня 1990 року по серпень 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити її заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо ненадання інформації про постійне місце проживання на території України свідчить про порушення судом норм процесуального права та є суперечливим, оскільки саме відсутність документів, які містять інформацію про постійне місце проживання, і послугувала підставою для звернення до суду з даною заявою. Заявник звертає увагу, що нею до заяви було долучено документи, які прямо підтверджують факт її проживання на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року, які проігноровані судом першої інстанції.

Апелянт вважає, що висновок суду про те, що записи у трудовій книжці підтверджують лише здійснення трудової діяльності, свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, адже неможливо бути працевлаштованим в Україні та при цьому не проживати в Україні на той період, коли не передбачалося надомної та дистанційної роботи.

Судом в порушення норм процесуального права не надано мотивованої оцінки іншим доказам та належним чином не досліджено обставини проживання заявника на території України, а саме не надано окремої правової оцінки кожному аргументу та доказу заявника. Суд лише узагальнено зазначив, що інші докази заявника не свідчать про її постійне проживання у вказаний період на території України.

Судом в порушення норм процесуального права при ухваленні рішення не враховані преюдиційні факти та обставини, що не підлягають доказуванню, зокрема не взято до уваги рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2022 року у справі №759/13036/22, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 та станом на 13.11.1991 року.

Також, як на підставу скасування рішення суду, ОСОБА_1 посилається на те, що суд у справах окремого провадження наділений повноваженнями за власною ініціативою витребовувати докази, однак суд не забезпечив реалізації вказаного, що призвело до ухвалення рішення без всебічного дослідження обставин та оцінки ситуації.

Крім того, заявник посилається на те, що важливою обставиною, яка підтверджує факт проживання її на території України у період з липня 1990 року по серпень 1991 року є навчання її сина у цей період в м. Києві, а саме у період з листопада 1990 року по червень 1999 року її син ОСОБА_3 навчався у СЗШ №72 Святошинського району м. Києва.

Заявник зазначає, що докази щодо навчання її сина не могла подати до суду першої інстанції з поважних причин, оскільки довідку на підтвердження цих обставин нею отримано вже після ухвалення оскаржуваного рішення.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 січня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 27 червня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Черкасов Д.О. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заінтересована особа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника заінтересованої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кузнецьк Пензенської області РСФСР (а.с.25).

22 липня 1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Великофоснянською сільською радою Овруцького району Житомирської області, актовий запис № 12 (а.с.42).

Заявниця та її чоловік 18 червня 1990 року отримали дипломи про закінчення Московського державного університету ім. М.В. Ломоносова (а.с.30, 31).

15 липня 2002 року ОСОБА_1 отримала паспорт російської федерації (а.с.16), який згодом був обміняний на новий паспорт рф, виданий 16 серпня 2018 року (а.с.17).

ОСОБА_1 має посвідку на постійне місце проживання на території України - безстроково (а.с.20).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10 липня 2003 року по теперішній час (а.с.24).

Відповідно до наказу по радгоспу «Рубежівський» № 82 від 20 лютого 1991 року батькові чоловіка заявниці ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку 0,15 га при купівлі домобудови у АДРЕСА_2 (а.с.45).

11 вересня 1991 року батьком чоловіка заявниці ОСОБА_1 було придбано жилий будинок в АДРЕСА_2 (а.с.46-48).

З трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.32-41) вбачається, що на підставі наказу №17 від 20 серпня 1990 року заявницю було прийнято на роботу та призначено на посаду бухгалтера в науково-виробничому кооперативі «ІРБІС».

18 жовтня 1991 року ОСОБА_1 була звільнена з посади бухгалтера за власним бажанням.

25 жовтня 1991 року ОСОБА_1 прийнята на роботу і призначена на посаду головного бухгалтера в спільному підприємстві «СЕНТ» (м. Київ), на якому пропрацювала до 06 жовтня 1992 року.

Листом Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області Святошинський відділ № 598/8032.1-22 від 01 вересня 2022 року повідомлено про неможливість прийняття заяви з доданими документами у зв`язку з тим, що відсутнє документальне підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що надані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України з липня 1990 року по серпень 1991 року.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 3, та частиною першою статті 4 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, за наявності яких особа може вирішити питання, пов`язані з громадянством України, зокрема факт постійного проживання на території України протягом певного проміжку часу.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Отже, однією з умов набуття громадянства України за територіальним походженням є факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України з липня 1990 року по серпень 1991 року.

При цьому, суд відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, встановлені судовим рішенням у справі № 759/13036/22, вказавши, що вказаним рішенням не досліджувалась заява ОСОБА_1 , подана до Святошинського відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 01 вересня 2022 року.

Колегія суддів вважає такі висновки суду передчасними з огляду на наступне.

Cтаттею 82 ЦПК України визначено підстави для звільнення від доказування, зокрема у частині четвертій цієї статті вказано про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 (провадження № 61-12022св22)).

З рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року у справі № 759/13036/22 за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України вбачається, що у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаною заявою. Остання обґрунтована, серед іншого, обставинами, якими ОСОБА_1 обґрунтовує заяву, подану в справі, яка переглядається, а саме: отримання разом із чоловіком освіти, переїзд до Української РСР після закінчення навчання, її проживання разом із сім`єю в Київській області та м. Києві у період з липня 1990 року, працевлаштування у м. Києві з 20 серпня 1990 року в НВК «Ірбис» (м. Київ) до 18 жовтня 1991 року, працевлаштування з 25 жовтня 1991 року в СП «Сент» (м. Київ) до 06 жовтня 1992 року, наявністю дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є громадянами України.

Також у вказаному судовому рішенні зазначено, що з приводу оформлення паспорта громадянина України Святошинським ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області заявнику було відмовлено з підстав відсутності підтвердження факту проживання на території України на момент 1991 року.

На підставі викладеного та наданих заявником доказів Святошинський районний суд м. Києва у рішенні від 02 листопада 2022 року дійшов висновку про доведеність факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Ухвалюючи рішення у справі № 759/13036/22 Святошинським районним судом м. Києва серед іншого було встановлено, що «після закінчення учбового закладу влітку 1990 року, заявниця разом з чоловіком переїхала на постійне місце проживання в УРСР, де проживала до та після розпаду СРСР.

Після завершення навчання та приїзду на територію УРСР, заявниця разом із сім`єю тимчасово поселились у рідної сестри чоловіка ОСОБА_6 , за адресою АДРЕСА_3 , де проживала з липня 1990 року по грудень 1990 року.

Після цього заявниця з сім`єю орендувала квартиру в будинку АДРЕСА_4 ній сім`я проживала з грудня 1990 року.

В цей період батькові чоловіка заявниці ОСОБА_7 було виділено земельну ділянку у Київській області с. Мих. Рубежівка, що підтверджується копією наказу № 82 від 20.02.1991 року, де в подальшому сім`єю було придбано житловий будинок, у якому заявниця з сім`єю проживала із жовтня 1991 року, про що зроблені відповідні записи у будинковій книзі.

На підставі наказу № 17 від 20 серпня 1990 року заявницю було прийнято на роботу та призначено на посаду бухгалтера в Науково-виробничому кооперативі «ІРБІС» (м. Київ).

18 жовтня 1991 року остання була звільнена з посади бухгалтера за власним бажанням та 25 жовтня 1991 року прийнята на роботу і призначена на посаду головного бухгалтера в Спільному підприємстві «СЕНТ» 9 (м. Київ), де пропрацювала до 06 жовтня 1992 року».

Таким чином, під час розгляду справи № 759/13036/22 Святошинським районним судом міста Києва була встановлена сукупність обставин, зазначених в мотивувальній частині рішення по справі, оцінка яких дозволила суду зробити висновок про факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Зазначені обставини входять до предмету доказування по цій справі, а тому в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України вважаються як такі, що не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи між тими самими учасниками (заявник - ОСОБА_1 , заінтересована особа - Святошинський відділ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області).

Надаючи оцінку доказам працевлаштування заявниці у період з серпня 1990 року по грудень 1992 року, суд виходив з того, що останні не містять інформацію про постійне проживання ОСОБА_1 на території України, а лише підтверджують факт її працевлаштування.

Разом з тим, відповідно до частин другої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку з цим, відхиляючи докази працевлаштування заявниці як такі, що не можуть підтвердити факт її постійного проживання на території України, місцевий суд не врахував, що в процесі доказування можуть використовуватися непрямі докази, які хоча прямо й не підтверджують обставини, що підлягають доказуванню, але в своїй сукупності дозволяють зробити висновок про їх існування, тому суди повинні проводити оцінку сукупності доказів, наявних в матеріалах справи.

Обставиною, яка підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України у визначений нею період, також є і навчання її сина ОСОБА_3 з 1990 року по 1999 рік, підтверджене довідкою від 01 травня 2023 року № 43 за підписом директора школи. Ця довідка колегією суддів береться до уваги, зважаючи на зміст ст. 294 ЦПК України, згідно якої під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, не дотримався вимог закону щодо порядку дослідження доказів, а також розгляду справ окремого провадження, не сприяв належним чином встановленню обставин, необхідних для правильного вирішення справи та допустив неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи.

На переконання колегії суддів, сукупністю наданих заявником суду доказів, а також наявним у справі рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року у справі № 759/13036/22, яким встановлено обставини проживання заявниці на території України з липня 1990 року, підтверджується факт постійного проживання ОСОБА_1 до 24 серпня 1991 року в період з липня 1990 року по серпень 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво», а тому апеляційний суд вважає, що заява ОСОБА_1 обґрунтована та підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Оскільки суд, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , рішення суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Святошинський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Кузнецьк Пензенської області РСФСР, до 24 серпня 1991 року в період з липня 1990 року по серпень 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: