ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5780/24 Справа № 212/4739/23 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/4739/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Копійко Артем Андрійович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року, яке ухвалено суддею Дехтою Р.В у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2017 року між позивачкою та відповідачем було укладено Договір дарування частки житлового будинку з земельною ділянкою від 12 грудня 2017 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстровано в реєстрі №2-3296. Відповідач є рідним онуком позивачки та позивачка не має іншого житла.

Позивачка зазначає, що фактично сторони по справі домовилися про укладення договору довічного утримання, у зв`язку з чим просила суд: визнати недійсним Договір дарування частки житлового будинку з земельною ділянкою від 12 грудня 2017 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстровано в реєстрі №2-3296.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним Договір дарування частки житлового будинку з земельною ділянкою від 12 грудня 2017 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстровано в реєстрі №2-3296

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Копійко А.А., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, а також недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано тієї обставини, що, під час укладення договору дарування, позивачці ОСОБА_1 було роз`яснено її права та всі умови договору, зокрема й щодо переходу права власності на частину домоволодіння до відповідача ОСОБА_2 .

При цьому, вказує на те, до він є рідним онуком ОСОБА_1 та постійно надає їй допомогу.

Зазначає, що сторонами у повному обсязі виконано всі умови договору дарування, йому передано майно та він здійснив реєстрацію права власності на домоволодіння у встановленому законом порядку.

Вважає, що доказів нерозуміння позивачкою наслідків укладеного договору та помилки суду не надано, а лише похилий вік позивачки не може бути підставою для задоволення її позовних вимог.

Крім іншого, вважає, що позивачкою пропущено позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Копійка А.А., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Зеркіна А.С., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2017 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір дарування частки житлового будинку з земельною ділянкою, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстровано в реєстрі №2-3296, відповідно до якого позивачка подарувала, відповідач прийняв в дар частки житлового будинку під АДРЕСА_1 , а також частки земельної ділянки, що становить 0.037 га, що знаходиться за тією ж адресою.

На дату укладання сторонами правочину, позивачці було 78 років, будинок є єдиним житлом позивачки, іншого житла остання не має. З моменту укладення оспорюваного правочину (2017 рік) ОСОБА_1 залишилась зареєстрованою та проживає у спірному будинку до теперішнього часу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , підписуючи договір дарування, не мала волевиявлення на укладення спірного договору і відчуження належної їй на праві власності частини домоволодіння, оскільки фактично залишилася без житла. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 229 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

У позові про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння позивачка, серед іншого, зазначила, що, укладаючи оспорюваний договір, сподівалася на те, що відповідач ОСОБА_2 буде в подальшому надавати їй допомогу та стане власником майна лише після її смерті.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є людиною похилого віку та, на час укладення оспорюваного договору, їй виповнилося 78 років.

Крім того, будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у якому ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в даний час та несе витрати по його утриманню, є її єдиним житлом та у суду відсутні підстави вважати, що остання матиме змогу придбати собі інше житло, враховуючи її похилий вік.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_1 під час укладення договору дарування не мала волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача частини домоволодіння, яке є її єдиним житлом, і помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладення цього договору між нею та відповідачем, оскільки фактично вона залишився без майна і за віком та станом здоров`я вона потребує утримання та піклування свого онука відповідача у справі ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій, задовольняючи позов, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності, правильно застосував норми статей 203, 215, 229 ЦК України та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і не допущено порушення процесуального законодавства, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Копійко Артем Андрійович, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: