П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року м. Київ

Справа № 755/2848/23

Провадження: № 22-ц/824/2770/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Верланова С. М.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Хрущ Антоніни Павлівни в інтересах Київської міської ради та ОСОБА_2 в інтересах Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Слободянюк А. В.

у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , до Київської міської ради, треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права користування квартирою,

у с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2008 року по теперішній час вона, зі своїм малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно та безперешкодно проживає у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі також проживав по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її цивільний чоловік ОСОБА_5 , з яким вона мешкала однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади, є двокімнатною, площею 26,3 кв.м., надана на вселення згідно ордера № 9502 від 29 листопада 1986 року на сім`ю із двох осіб: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - матір ОСОБА_8 . З 13 квітня 1995 року ОСОБА_8 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , як член сім`ї за згодою його матері ОСОБА_9 та ОСОБА_6 .

Зазначала, що вона зі своїм сином були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_1 , де вона і дитина постійно та безперешкодно проживає із дня народження.

Після смерті її чоловіка ОСОБА_8 вона разом із малолітнім сином залишилися проживати у вказаній квартирі, як дружина за цивільним шлюбом із чоловіком ОСОБА_8 . В іншому зареєстрованому шлюбі вона та ОСОБА_8 не перебували.

Вказувала, що з ОСОБА_8 вони вели спільно господарство, несли спільні витрати на оплату комунальних та інших послуг, на придбання речей спільного користування, не було заперечень та перешкод з боку будь-яких осіб щодо проживання її з сином у зазначеній квартирі. Вона піклувалась про здоров`я її цивільного чоловіка, а після його смерті забезпечила поховання. За час спільного проживання ОСОБА_8 здійснював піклування щодо малолітнього ОСОБА_4 . На даний час у квартирі ніхто не зареєстрований. Після смерті її цивільного чоловіка вона особисто сплачує комунальні та інші послуги.

За викладених обставин, просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_8 з січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 - день смерті ОСОБА_8 ; визнати право постійного користування за нею та малолітнім ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_8 з січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 - день смерті ОСОБА_8 .

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та Хрущ А. П. в інтересах Київської міської ради подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

ОСОБА_2 в інтересах Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що в період проживання позивачки, як внутрішньо-переміщеної особи, їй виплачувалась адресна допомога. При цьому, співробітниками Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації були складені акти обстеження матеріально-побутових умов, та під час їх складення ОСОБА_3 надавала інформацію про те, що орендує кімнату у вказаній квартирі та проживає за усною домовленістю. Зауважила, що за тривалий час проживання ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_8 не звернулись до відповідних установ щодо реєстрації шлюбу та реєстрації позивачів у спірній квартирі. Окрім того, відмітила, що наймачем спірної квартири є покійний батько ОСОБА_8 , який в свою чергу був лише зареєстрованим в квартирі.

Хрущ А. П. в інтересах Київської міської ради в апеляційній скарзі також зазначила, що ОСОБА_8 не був наймачем спірної квартири, а тому, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 вселилась у квартиру як член сім`ї наймача є хибним. Відмітила, що матеріали справи не містять доказів, що позивачка та ОСОБА_8 мали спільний бюджет, заощадження, разом сплачували комунальні послуги або ж того, що ОСОБА_3 приймала участь у витратах по утриманню квартири. В той же час, показання свідків та спільні фотографії не можуть буди єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 вересня та 24 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзивах на апеляційні скарги адвокат Вільчинська Н.І. в інтересах ОСОБА_3 зазначила, що сам по собі факт не звернення зареєстрованої особи за життя про переведення особового рахунку після смерті наймача, враховуючи, що ОСОБА_8 був сином наймача, не свідчить про те, що позивач не набув права користування спірним приміщенням. Окрім того, на час вселення позивача в спірну квартиру інші особи в квартирі не проживали, отже, були відсутні члени сім'ї наймача, від яких би вимагалась згода на її вселення. Вважає, що позивачем було доведено за допомогою належних та допустимих доказів факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_8 . Зауважила, що з метою оформлення документів дитини, ОСОБА_4 , для закладу освіти ОСОБА_3 було отримано статус внутрішньо переміщеної особи, при цьому, жодних угод щодо оренди частини квартири з ОСОБА_8 не укладалось. Відмітила, що Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подало позов про визнання факту, що ОСОБА_3 незаконно отримала допомогу, як внутрішньо переміщена особа, та стягнення грошових коштів, тобто, скаржнику відомо про те, що ОСОБА_3 надавала неправдиві відомості задля отримання відповідної соціальної допомоги.

В судовому засіданні представник Київської міської ради Кілєвой І.І. апеляційну скаргу підтримував з підстав, викладених у ній, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, про залишення позовних вимог без задоволення.

Представник Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації Яценюк Л.П. підтримала подану апеляційну скаргу, просила постановити нове рішення про залишення позовних вимог без задоволення.

ОСОБА_10 , яка діє, як в своїх інтересах, так і в інтересах дитини, адвокат Вільчинська Н.І. в інтересах ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечували, рішення суду першої інстанції вважали законним та обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, Управлінням з обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів 29 листопада 1986 року було видано ордер № 9502 на право вселення у двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 площею 26,3 кв.м. на ім`я ОСОБА_6 , складом сім`ї з двох осіб: останнього та дружини ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 31,32).

ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його матір`ю була ОСОБА_11 , батьком - ОСОБА_12 (т. 1, а. с. 34, 35).

ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_8 був зареєстрований у спірній квартирі з квітня 1995 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів справи убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні (т.1 а. с. 40).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 був зареєстрований у спірній квартирі за життя його матері.

ОСОБА_8 розірвав шлюб з ОСОБА_15 08 серпня 1989 року (т.1 а. с. 37).

ОСОБА_3 , народила сина ІНФОРМАЦІЯ_6 у Київському міському пологовому будинку № 6 м. Києва (т. 1 а. с. 24).

ОСОБА_3 з малолітнім сином були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, за вказаною ОСОБА_3 датою переміщення 24 вересня 2014 року, про що було видано первинну довідку від 24 листопада 2014 року (т.1 а.с.176).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідував дошкільний заклад № 670 Дніпровського району м. Києва з 19 січня 2012 року до 29 травня 2015 року (т. 1 а. с. 36).

ОСОБА_4 безперервно навчається в СЗШ № 180 з 01 вересня 2015 року до теперішнього часу, проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 30).

ОСОБА_3 та її син зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 , на тимчасово не підконтрольній Україні території.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що за наданих стороною позивача доказів у їх сукупності, а також показів свідків, є всі підстави вважати, що ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_16 з січня 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , день смерті останнього, оскільки вони вели спільний побут та господарство, мали взаємні права і обов`язки, спільний бюджет, спільно забезпечували та виховували малолітнього ОСОБА_4 , а тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Чинним законодавством України встановлено, що «сім`єю» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації.

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Зокрема, п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи розглядаються в порядку позовного провадження, що визначено постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5.

Частиною першою та другою статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

З наведених норм Сімейного кодексу України і судової практики Верховного Суду можна зробити висновок, що факт проживання однією сім`єю в певний період часу може доводитися різними доказами, які лише у своїй сукупності дають суду підстави для встановлення такого факту.

За наданих стороною позивача доказів у їх сукупності вбачається, що ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_16 з 01 січня 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 - день смерті останнього, оскільки вони вели спільний побут та господарство, мали взаємні права і обов`язки, спільний бюджет, спільно забезпечували та виховували малолітнього ОСОБА_4 .

Дані обставини суду підтвердили свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто, спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації за місцем проживання само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Суд також повторює, що ст. 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК УРСР).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що позивач, як особа, яка проживала з ОСОБА_8 , як член його сім`ї, вселилася до квартири з його згоди, вели з ОСОБА_8 спільне господарство, постійно мешкала за цією адресою з 01 лютого 2008 року і продовжує мешкати після смерті ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), іншого житла на праві власності не має, хоч і має житло на праві користування, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , тобто, на непідконтрольній території, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для визнання за позивачем та її неповнолітнім сином права користування спірною квартирою.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно взяв до уваги, лист третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 березня 2023 року № , у якому орган опіки та піклування наголошував про прийняття рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини та чинного законодавства України (т.1, а.с.191,192).

Доводи апеляційних скарг про те що акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, підтверджують неправомірні наміри ОСОБА_3 щодо її проживання з ОСОБА_8 у зв`язку із наданням нею неточних відомостей, а також те, що фотографії спільного відпочинку не можуть підтверджувати факт проживання однією сім`ю могли бути взяті колегією суддів до уваги, якби лише на підставі цього акту, або фотографій позивачка просила встановити факт спльного проживання. Разом з тим, матеріали справи містять достатньо доказів, які лише в сукупності доводять цей факт.

Аргументи апеляційних скарг фактично зводяться до того, що суд не оцінив деякі письмові докази, неправильно оцінив показання свідків, не повністю відтворив у судовому рішенні ці показання. Зокрема, скаржники посилаються на те, що деякими письмовими доказами доводиться, що ОСОБА_3 у період виплати позивачам щомісячної адресної допомоги як внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, співробітникам управління праці та соціального захисту населення надавала інформацію про те, що орендує житло у вказаній кімнаті у вказаній квартирі та проживає за усною домовленістю, проте звертаючись до суду з позовною заявою, вказала що проживала у вказаній квартирі з 2008 року разом з ОСОБА_8 що, на їх думку, унеможливлює встановити точні наміри ОСОБА_3 .

Позивач, ОСОБА_3 визнала факт надання Управлінню праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації неправдивих відомостей про те, що з місця своєї реєстрації прибула до м. Києва в 2014 році, та проживає у спірній квартирі на умовах найму, при цьому пояснила, що таку інформацію надала з метою отримання додаткової матеріальної допомоги, яку її сім`я потребувала, натомість, фактично вона мешкала у квартирі однією сім`єю з ОСОБА_23 з 2008 року, про що свідчить народження дитини в м. Києві в означений період.

06 серпня 2015 року ОСОБА_3 зверталась до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги особі, переміщеної з тимчасово окупованої території України, вказавши фактичне місце проживання АДРЕСА_1 (т.1 а.с.44-46).

З матеріалів справи убачається, що державними соціальними інспекторами складались акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї щодо виплат адресної допомоги, як внутрішньо переміщеним особам, а саме: № 5802 від 08 серпня 2016 року, № 1416 від 07 лютого 2017 року, № 9231 від 09 серпня 2017 року, № 8682 від 08 серпня 2019 року, № 1200 від 05 лютого 2019 року, № 6547 від 30 липня 2019 року за фактичним місцем проживання ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Слід зазначити, що після отримання з Дніпровської РДА інформації про те, що за повідомленням позивача, вона проживає у м. Києві з 2008 року, управлінням було скасовано довідку про внутрішнє переміщення особи, як таку, що була видана позивачу за недостовірними відомостями. Органами соціального захисту порушено питання про стягнення з ОСОБА_3 неправомірно отриманих коштів в судовому порядку (справа № 755/7318/20 яка знаходиться в провадженні Синельниківського районного суду Дніпропетровської області).

Колегія суддів зазначає про той факт, що квартира, про визнання права користування якою звернулась з позовом до суду позивач, є єдиним місцем проживання дитини, інше житло, в якому зареєстрована мати дитини, знаходиться на непідконтрольній території, проживання на якій може становити небезпеку для неповнолітнього. Отже, у даному випадку суд у повній мірі не погоджується із доводами відповідачів викладеними в апеляційних скаргах, оскільки вони є такими, що суперечать інтересам дитини, а тому, відхиляє їх як необгрунтовані.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо встановлення факту проживання ОСОБА_3 разом з дитиною ОСОБА_4 у спірній квартирі в період спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_8 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу і поширення на це майно режиму спільної сумісної власності є правильними і такими, що не спростовані доводами апеляційних скарг.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги Хрущ Антоніни Павлівни в інтересах Київської міської ради та ОСОБА_2 в інтересах Дніпровської районної в місті Києві державної адміністраціїпідлягають залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2023 року залишенню без змін.

З огляду на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з положеньст.141 ЦПК України, відсутні підстави для відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Хрущ Антоніни Павлівни в інтересах Київської міської ради та ОСОБА_2 в інтересах Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 січня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

С. М. Верланов