ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/783/24 Головуючий суддя І інстанції Музиченко В. О.
Провадження № 22-ц/818/3181/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 20 червня 2024 року, по цивільній справі № 641/783/24, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 13 вересня 2019 року між Акціонерним товариством «РВС Банк» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір № 0039764 про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Як вбачається з заяви-договору № 0039764 від 13 вересня 2019 року відповідач підписанням заяви-договору про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, акцептував укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєднався до умов договору. З умовами договору відповідач ознайомлений та зобов`язався самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до договору.

За умовами заяви відповідач надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок грошових коштів у сумі 30769,23 грн. Строк дії кредиту - 24 місяці, процентна ставка % річних - 18, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту - 2,5 % від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту - 3 % від суми наданого кредиту.

В день підписання заяви-договору № 0039764 від 13 вересня 2019 року, відповідач отримав платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки 13 вересня 2019 року.

Грошові кошти у сумі 30769,23 грн були зараховані Акціонерним товариством «РВС Банк» 13 вересня 2019 року на картковий рахунок клієнта, що підтверджується випискою по особовому рахунку та меморіальним ордером.

30 серпня 2021 року між Акціонерним товариством «РВС Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1, за умовами якого до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 41984,74 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту складає 13368,08 грн; заборгованість за процентами 7816,12 грн; заборгованість за комісією 17538,52 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) - 140,00 грн.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 41984,74 грн на підставі частини другою статті 625 ЦК України та пункту 7.7.2.17. публічної пропозиції нараховано: 568,57 грн - за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року, 2553,15 грн - інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість в сумі 41984,74 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту 13368,08 грн; заборгованості за процентами 7816,12 грн; заборгованості за комісією 17538,52 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) - 140,00 грн; 18% річних за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 568,57 грн; інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 2553,15 грн, а також судові витрати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість за кредитним договором № 0039764 від 13.09.2019 року у розмірі 41984,74 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3084,00, а всього стягнути 45068 грн. 74 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду адвокат Поліщук О.А. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, стягнути сплачений судовий збір у розмірі 4709 грн 27 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Зазначив, що позивач не має законних підстав звертатися до суду щодо стягнення заборгованості з Відповідача за Договором № 0039764 від 13.09.2019р., оскільки Позивач по перше: вже звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., який виніс виконавчий напис № 9629 від 11.11.2021р. щодо стягнення з Відповідача заборгованості за Договором № 0039764 від 13.09.2-019р. укладеного з AT «РВС БАНК», на підставі Договору про відступлення права вимоги 30/08/2021-1 від 30.08.2021р. на підставі якого Позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Богатиренко А.І. про примусове виконання вказаного виконавчого напису, по друге: Києво-Святошинським районним судом Київської області відкрите провадження по справі № 641/4382/23 щодо скасування виконавчого напису № 9629, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. на підставі поданої Позивачем заяви щодо стягнення з Відповідача заборгованості за Договором № 0039764 від 13.09.2019р. укладеного з AT «РВС БАНК», на підставі Договору про відступлення права вимоги 30/08/2021-1 від 30.08.2021 р. Отже суд першої інстанції помилково зробив висновок що поданий Позивачем позов - заява, не є тотожнім позовом між тими самими сторонами, з того ж предмету та тих самі підстав, та справа про визнання виконавчого напису № 9629 таким, що не підлягає виконанню, оскільки Позивач звернувся до приватного нотаріуса с заявою щодо вчиненню виконавчого напису та Позивач звернувся до суду з позовною заявою з однією і тією вимогою, а саме: стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором № 0039764 в 13.09.2019р.

Посилався на те, що позивачем не надано жодного документа на підтвердження оплати за Договором про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1 від 30.08.2021р. За відсутності підтверджуючих документів про оплату за відступлення права вимоги, слід дійти висновку, що Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права грошової вимоги до відповідача від первісного кредитора AT «РВС Банк», що є його процесуальним обов`язком. Відтак, відсутні підстави вважати, що ТОВ «Фінансова Компанія «Паріс» за Договором про відступлення права вимоги № 05/03/2020-1 від 05.03.2020 року набуло права вимоги до боржника за кредитним Договором № 0039764 від 13.09.2019р., укладеним між Позивачем та AT «РВС Банк».

26 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вважає рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

При цьому посилається на те, що при подачі позовної заяви до неї були долучені належні та допустимі докази на обґрунтування позовних вимог.

Щодо твердження Відповідача, що Позивач не мав законних підстав звертатися до суду щодо стягнення заборгованості, оскільки вже звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих Олександра Олександровича, який виніс виконавчий напис №9629 від 11.11.2021 року щодо стягнення заборгованості за Заявою-Договором № 0039764 від 13.09.2019 року, та на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Богатиренко А.І. було відкрито виконавче провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.09.2023 року по справі № 641/4328/23 було забезпечено позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо зупинення стягнення за виконавчим провадженням №67645432 від 24.11.2021 року. 04.12.2023 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванюта І.М., який заміщає ОСОБА_3 , виніс постанову про повернення виконавчого документу (виконавчого напису №9629 від 11.11.2021 року). Виконавче провадження №67645432 від 24.11.2021 року було завершено, однак борг Відповідача по кредитному договору є дійсний та нестягнутий. Тому, у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Заявою-Договором № 0039764 від 13.09.2019 року та наявності непогашеної заборгованості перед Позивачем, ТОВ «ФК «ПАРІС» було подано позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Слід звернути увагу, що Заява-Договір, графік платежів та паспорт споживчого кредиту, якими зокрема, встановлені умови надання споживчого кредиту, розмір процентної ставки, строк користування кредитом, підписані сторонами, а отже умови кредитного договору зрозумілі Відповідачу.

Щодо відкритого провадження Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.09.2023 року по справі № 641/4382/23. Відповідач стверджує, що звернувся до суду з позовною заявою про визнання виконавчого напису від 11.11.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. зареєстрований в реєстрі за №9629, щодо стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суми в розмірі 52 600,12 гривень, таким що не підлягає виконанню. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.09.2023 року по справі № 641/4382/23 відкрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ПАРІС» треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих Олександр Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванюта Іван Миколайович про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню. Враховуючи зазначене, Відповідачем було позов саме про порушення порядку вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., що є підставою для визнання судом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, згідно із усталеною судовою практикою даної категорії справ. Крім того, Позивачем 28.02.2024 року на електронну адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області було направлено заяву про визнання позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) по справі № 641/4382/23 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Щодо відсутності доказів виконання договору про відступлення права вимоги №30/08/2021-1 від 30.08.2021 року, а саме підтвердження оплати за придбане право вимоги. Додаємо копію доказів сплати новим кредитором первісному кредитору ціни продажу за договором про відступлення права вимоги №30/08/2021-1 від 30.08.2021 року.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, з огляду на ціну позову та характер спору, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, має заборгованість за ним, тому з нього підлягає стягненню сума заборгованості визначена позивачем.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 та Акціонерне товариство «РВС Банк» підписали заяву-договір № 0039764 про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Вказана заява-договір містить, зокрема, персональні дані відповідачки та прохання надати їй споживчий кредит на таких умовах: сума кредиту 30769,23 грн; строк дії кредиту - 24 місяця; процентна ставка - 18 % річних; тип ставки - фіксована; валюта кредитування - гривня; разова комісія при видачі кредиту - 2,5% від суми наданого кредиту; щомісячна комісія за супроводження кредиту - 3% від суми наданого кредиту.

Цього ж дня ОСОБА_1 підписав графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки.

Як вбачається з меморіальних ордерів від 13 вересня 2019 року № 3768 та № 3769 ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 30 000,00 грн (видача кредиту згідно кредитного договору 0039764 від 13 вересня 2019 року), а також 769,23 грн - дисконт при видачі кредиту згідно з кредитним договором 0039764 від 13 вересня 2019 року (а.с.30).

Також матеріали справи містять публічну пропозицію Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яку відповідачем не підписано.

30 серпня 2021 року між Акціонерним товариством «РВС Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1, за умовами якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними в додатку № 1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між Акціонерним товариством «РВС Банк» та боржниками, в тому числі і за заявою-договором № 0039764 від 13 вересня 2019 року на загальну суму 51760,19 грн (а.с.25-26).

За розрахунком заборгованості станом на 23 січня 2024 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 38863,02 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 13368,08 грн; заборгованість за процентами 7816,12 грн; заборгованість за комісією 17538,52 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) - 140,00 грн.

Також за частиною другою статті 625 ЦК України та пункту 7.7.2.17. публічної пропозиції позивачем нараховано 568,57 грн - за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року, 2553,15 грн - інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку, Акціонерне товариство «РВС Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Публічна пропозиція Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог визначені, в тому числі, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цією публічною пропозицією Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ознайомилася відповідачка і з ними погодилася, підписуючи заяву-договір, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування пені у зазначеному в цих документах, що додані до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки кредитор мав можливість додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила надання банківських послуг банку, відсутні підстави для врахування наведених сум при визначенні розміру заборгованості та її подальшого стягнення.

Надані позивачем Умови з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальницею, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві-договорі позичальника, яка безпосередньо підписана нею і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зазначений висновок узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

ОСОБА_1 отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості та меморіальним ордером № 3768 від 13 вересня 2019 року на видачу кредиту на суму 30 000,00 грн, які було надано до суду першої інстанції.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредит за договором № 0039764 від 13 вересня 2019 року, проте не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернув, тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованість за кредитом.

Тому за невідповідністю матеріалам справи доводи скарги адвоката Поліщук О.А. про те, що матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 вересня 2019 року кредитних коштів - колегія суддів відхиляє.

Проте, матеріали справи свідчать про те, що підписана ОСОБА_1 заява-договір від 13 вересня 2019 року не містить істотних умов кредитного договору стосовно визначення розміру неустойки (пені).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 нарахованої пені в сумі 140,00 грн, оскільки така домовленість належними і допустимими письмовими доказами позивачем не доведена, таких відомостей заява-договір від 13 вересня 2019 року не містила.

Що стосується нарахування комісії, колегія суддів виходить з наступного.

Так, у підписаній позичальником заяви-договору №0039764 від 13 вересня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка «Простір»), що є договором про приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, встановлено разову комісію при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту та щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту (а.с.18).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та з огляду на дату підписання вказаної заяви договору, 13 вересня 2019 року, - поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно того, що встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту, а також разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5% від суми наданого кредиту згідно вказаних норм Закону України «Про споживче кредитування» та висновків касаційного суду є нікчемною, а тому в цій частині їх нарахування позивачем були незаконним, а заявлені вимоги - не підлягає задоволенню.

Виходячи з наведеного вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за щомісячною комісію за супроводження кредиту в розмірі 3% від суми наданого кредиту в розмірі 17538,52 грн задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляції.

Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Це є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), Верховний Суд - у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 757/21050/16-ц (провадження № 61-17790св18), 8 квітня 2020 року у справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19), 6 липня 2020 року у справі № 522/16531/17 (провадження № 61-16035св19) та 12 серпня 2020 року у справі № 757/28275/17-ц (провадження № 61-42409св18).

У своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 серпня 2022 року у справі № 306/1196/20 (провадження № 61-3627св22), 04 жовтня 2022 року у справі № 569/17844/13 (провадження № 61-3241св22), 07 серпня 2023 року у справі № 752/9858/21 (провадження № 61-6097св23), 28 червня 2023 року у справі № 760/15867/16-ц (провадження № 61-10934св21).

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду нагадала судам, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

На виконання положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин колегією суддів враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №408/8199/16-ц (провадження № 61-738св23).

Частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Виходячи з наведеного колегія суддів зазначає, що оскільки не підлягають стягненню комісія та пеня, то базою для розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК України є сума у розмірі 21184,20 гривень (фактично тіло кредиту та проценти).

За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 2553,15 грн за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року та передбачених пунктом 7.7.2.17 публічної пропозиції 18 % річних в розмірі 568,57 грн за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Разом з тим матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 не підписував публічну пропозицію, тобто сторонами не було погоджено усі істотні умови договору, зокрема позичальником не погоджено пункт 7.7.2.17 публічної пропозиції, яким передбачено, що клієнт зобов`язується сплачувати кредитору нараховані проценти за користування кредитними коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом. При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору.

Таким чином, підстави для нарахування ОСОБА_1 процентів за частиною 2 статті 625 ЦК України, виходячи з розрахунку 18% річних, відсутні.

Розмір трьох процентів річних від простроченої суми 21184,20 грн за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року складає 309,92 грн, розмір інфляційних витрат 1391,72 грн.

Розрахунок 3% річних:

з 30 серпня 2021 року до 23 лютого 2022 року 178 днів

21184,20 x 3 % x 178 : 365 : 100 = 309,92 грн.

Розрахунок інфляційних втрат:

Індекс інфляції за весь період = (101.2 : 100) x (100.9 : 100) x (100.8 : 100) x (100.6 : 100) x (101.3 : 100) x (101.6 : 100) = 1.065696

Інфляційне збільшення = 21184,20 x 1.065696 21184,20 = 1391,72 грн.

Отже, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» підлягає стягненню заборгованість за договором № 0039764 від 13 вересня 2019 року в загальному розмірі 22885,84 грн, яка складається з тіла кредиту 13368,08 грн; відсотків за користування кредитом 7816,12 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 309,92 грн; сума інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 1391,72 грн.

Таким чином, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильно застосував норми матеріального права, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За таких обставин та відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» задоволено частково на 54,50%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1 680,78 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», у зв`язку з чим судове рішення в цій частині підлягає зміні із зменшенням судового збору з 3084,00 грн до 1680,78 грн.

Апеляційну скаргу задоволено частково на 45,50%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2104,83 грн підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 20 червня 2024 року

змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованості за кредитним договором № 0039764 від 13 вересня 2019 року з 41984,74 грн до 22885,84 грн, яка складається з тіла кредиту 13368,08 грн; відсотків за користування кредитом 7816,12 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 309,92 грн; суми інфляційних втрат за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 1391,72 грн та судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» за подання позову з 3084,00 грн до 1 680,78 грн, а всього зменшенню підлягає загальна сума з 45068,74 грн до 24566,62 грн.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року в частині стягнення пені та комісії скасувати .Постановити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині стягнення пені та комісії відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на користь ОСОБА_1 2104,83 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.