ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/834/24 Справа № 705/1494/24 Категорія: на ухвалу Головуючий по 1 інстанції Гудзенко В.Л. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

секретар ОСОБА_1

скаржник ОСОБА_2 ;

представник ОСОБА_2 адвокат Яцкевіч Тетяна Леонідівна

суб`єкт оскарження Відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ);

особа, що подала апеляційну скаргу Відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ),

в с т а н о в и в :

06 березня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

В обґрунтування скарги посилається на те, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:000:0108, площею 1,3058 га, яка розташована на території Собківської сільської ради Уманського району Черкаської області.

Маючи намір укласти договір оренди належної на праві приватної власності земельної ділянки, а також здійснити державну реєстрацію права оренди, заявник звернувся до державного реєстратора, але під час перевірки документів реєстратором виявлено, що на вказане нерухоме майно накладено арешт державною виконавчою службою, що унеможливлює проведення реєстраційної дії.

05 вересня 2023 року ОСОБА_2 отримано довідку № 60432/26.8-30/1, відповідно до якої виконавчі документи про стягнення заборгованостей з заявника у відділі ДВС в місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не перебувають.

15 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до державного виконавця із заявою про роз`яснення підстав накладення арешту, в тому числі надання інформації щодо стану виконавчого провадження відповідно до постанови АА 542713 від 03 вересня 2002 року, та про повернення виконавчого листа або закінчення виконавчого провадження, або знищення виконавчого провадження.

Листом від 05 лютого 2024 року державний виконавець повідомив, що надати детальну інформацію щодо накладення арешту на майно боржника неможливо, оскільки виконавче провадження знищено у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Листом також повідомлено, що на виконанні у відділі ДВС знаходився виконавчий лист № 2-258, виданий 13 травня 2002 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 2 753,56 гривень. З метою забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем згідно постанови АА № 542713 від 03 вересня 2002 року було накладено арешт на майно боржника. Однак, у зв`язку із закінченням терміну зберігання всі матеріали виконавчого провадження передані до архіву та знищені. Крім того, відсутні відомості щодо ідентифікаційних даних особи - стягувача, окрім прізвища, ім`я та по батькові ( ОСОБА_3 ), а саме, відсутні місце проживання/реєстрації, ідентифікаційний код, дата народження, засоби зв`язку.

Враховуючи, що зазначений стягувач, в інтересах якого в межах виконавчого провадження накладений арешт, скаржнику невідомий, тому ідентифікувати його особу немає можливості. Оскільки арешт на вказану земельну ділянку, всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» знято не було, це позбавляє заявника можливості вчиняти дії щодо належного йому майна та вільно розпоряджатися ним.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати неправомірною бездіяльність відділу державної виконавчої служби в місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 ; зобов`язати відділ державної виконавчої служби в місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт накладений на майно божника, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 4903348, зареєстроване 03 травня 2007 року реєстратором Уманська міська державна нотаріальна контора на підставі постанови АА 542713 від 03 вересня 2002 року.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2024 року скаргу задоволено.

Визнано бездіяльність відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 неправомірною.

Зобов`язано відділ державної виконавчої служби в місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт накладений на майно божника ОСОБА_2 , зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 4903348, зареєстроване 03 травня 2007 реєстратором: Уманська міська державна нотаріальна контора на підставі постанови АА 542713 від 03 вересня 2002 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що під час розгляду скарги, аналізуючи зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку про те, що підстав для існування арешту на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права заявника, що дає підстави для задоволення скарги, оскільки іншим шляхом відновити порушені права заявника неможливо.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) оскаржив її в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі відділ ДВС просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2024 року як незаконну та прийняти нову постанову, якою в задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду скарги судом не було враховано, що виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_2 не було закінчене, а виконавчий документ повернутий стягувачу. При цьому, повернення виконавчого документу стягувачу, навіть якщо він не скористався своїм правом на повторне пред`явлення до виконання виконавчого документу не є підставою для зняття арешту з майна боржника.

Крім того, вказано, що державний виконавець може зняти арешт в рамках існуючого виконавчого провадження, а оскільки в даному випадку виконавче провадження знищено, тому відсутні підстави для зняття арешту.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_2 адвоката Яцкевіч Т.Л. зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав для скасування законної ухвали суду.

Вказано, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

В даному випадку, державним виконавцем не здійснено своєчасне зняття арешту з майна боржника за завершеним виконавчим провадженням, яке передано до архіву та знищено, при чому відкритих виконавчих проваджень відносно ОСОБА_2 на даний час не має.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, неможливість скасування такого арешту в позасудовому порядку є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Тому, суд першої інстанції розглядаючи скаргу ОСОБА_2 повно та всебічно дослідив матеріали справи, надав їм належну оцінку та захистив порушене право скаржника шляхом постановлення ухвали про задоволення скарги.

У відповіді на відзив, що надійшов від відділу ДВС зазначено доводи, які є аналогічні доводам апеляційної скарги та вказано, що мотиви відзиву ніяким чином не спростовують доводів апеляційної скарги та не дають підстав для залишення ухвали суду без змін.

Заслухавши доповідь головуючого, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до листа начальника відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 05 лютого 2024 року знаходився виконавчий лист № 2-258, виданий 13 травня 2002 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 2 753,56 грн.

З метою забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем згідно постанови АА № 542713 від 03 вересня 2002 року було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , а саме на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно даних АСВП на виконанні у відділі відсутній вищевказаний документ та відсутні інформація, щодо наслідків його виконання. Виконавчі провадження, які передані до архіву знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання. На підставі «Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2012 року № 578/5, відібрано для знищення як такі, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення, а саме відібрано та знищено Реєстр відправленої рекомендованої кореспонденції за 2013 рік та Журнал реєстрації вихідної кореспонденції за 2013 рік. Інформація щодо повторного надходження виконавчого документу до виконання відсутня.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 лютого 2024 року на майно ОСОБА_2 , накладено арешт зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 4903348, зареєстровано 03 травня 2007 року реєстратором Уманською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АА 542713 від 03 вересня 2002 року відділу виконавчої служби Уманського міського УЮ на об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, тип обтяження заборона (архівний запис), власник ОСОБА_2 , причина відсутності коду: архівний запис; додаткові дані: архівний номер: 2935140СHERKASY101, архівна дата: 05 вересня 2002 року, дата виникнення: 03 травня 2007, № реєстру: 287102-187, внутр. №F901ВВ262АF323304F55, коментарій: ст.23.

Згідно довідки в.о. начальника відділу ДВС Умані Уманського району Черкаської області від 05 вересня 2023 року, станом на 06 вересня 2023 року виконавчих документів про стягнення заборгованостей із ОСОБА_2 на виконанні не перебуває.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії № ЯЗ 044088, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 1,3058 га, яка розташована на території Собківської сільської ради Уманського району, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Судом було достовірно встановлено і дану обставину сторони не заперечили, що Єдиний реєстр боржників не містить інформації щодо ОСОБА_2 , як боржника.

Звертаючись до суду з відповідною скаргою ОСОБА_2 зазначив, що хоча виконавче провадження відносно нього закінчене, однак накладений в рамках такого провадження арешт на майно ОСОБА_2 не знятий.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи із норм статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Положеннями пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Кодексу, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно з пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючись частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 50 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні приписи містяться у статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19).

Суд першої інстанції правильно врахував, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. В даному випадку, державним виконавцем не здійснено своєчасне зняття арешту з майна боржника за завершеним виконавчим провадженням, яке передано до архіву та знищено, при чому відкритих виконавчих проваджень відносно ОСОБА_2 на даний час не має. При цьому, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, неможливість скасування такого арешту в позасудовому порядку є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

ОСОБА_2 15 грудня 2023 року звертався до органу ДВС з заявою про роз`яснення підстав накладення арешту та інформував про відсутність в АСВП виконавчих проваджень відносно нього. Крім того, ним було вжито заходів щодо з`ясування інформації про повторне звернення стягувача щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання. Однак, ідентифікувати стягувача із врахуванням відсутності його ІПН, дати народження, реєстрації та місця проживання, засобів зв`язку виявилося неможливим.

З огляду на встановлені обставини суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання неправомірною бездіяльності виконавчої служби та необхідність зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_2 у виконавчому провадженні.

Встановивши вищезазначені судом апеляційної інстанції обставини, враховуючи заяву ОСОБА_2 уповноважена особа відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) відповідно до вимог частини 4 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 мала б винести постанову про скасування заходів примусового виконання у вигляді арешту майна боржника.

Тому, за встановлених судом обставин даної справи, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність у необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_2 , який був боржником у виконавчому провадженні, позбавлений іншого способу захисту свого права на мирне володіння майном, аніж оскарження дій виконавця щодо не зняття арешту із належного йому майна.

При цьому, апеляційний суд виходить із того, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що дії органу виконавчої служби в частині відмови зняти арешт з майна боржника за відсутності відкритого виконавчого провадження відповідають вимогам законодавства є необґрунтованими, оскільки спростовуються висновками викладеними в оскаржуваній постанові.

Аргументи апеляційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, які спростовують висновки суду попередньої інстанції, а зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій та переоцінки встановлених судами обставин.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обгрунтованість та вмотивованість ухвали суду про задоволення скарги ОСОБА_2 і підстав для скасування чи зміни ухвали суду за наслідками розгляду апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 04 червня 2024 року.

Судді