ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4046/24 Справа № 172/1176/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Лукінова К. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги Товариства зобмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дрозд Роман Юрійович, на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року у справі №172/1176/16-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя першої інстанції Лукінова К.С., повний текст рішення складено 16 лютого 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість станом на 01.09.2017 року у сумі 503520,11 грн., з яких: за кредитом - 253573,66 грн., за відсотками - 154516,52 грн., пені - 95429,93 грн. та судові витрати в сумі 1979,61 грн.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

На вказані судові рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» подало касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року, рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 15-93/16-4895/07 від 05.11.2007 року в розмірі 503520,11 грн. (п`ятсот три тисячі п`ятсот двадцять гривень 11 коп. з яких: за кредитом - 253573,66 грн., за відсотками - 154516,52 грн., пені - 95429,93 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1979,61 грн.

В задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась представник ТОВ «Кредитні Ініціативи» Полетаєва Т.Ю., представник ОСОБА_1 - Дрозд Р.Ю. , та подали апеляційні скарги, в яких вказують, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було дано належноції оцінки обставинам справи та наявним у ній доказам.

Скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» мотивована тим, що позивач має право на стягнення з поручителя щомісячних платежів за кредитом строком погашення з 10.05.2016 року по 03.11.2017 року та відсотків нарахованих з 10.05.2016 року по 03.11.2017 року в загальному розмірі 129 702,32 грн.: - 109 173,62 грн. - заборгованість за кредитом (80 910,27 грн. + 28 263,35 грн.) - 20 528,70 грн. - заборгованість за відсотками (15 220,07 грн. + 5 308,63 грн.)

Вказує на те, що 06.12.2023 року через підсистему Електронний суд представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дрозд К.Т. подала до суду Додаткові пояснення у справі з Розрахунком заборгованості та Розрахунком межі позовної давності. Зокрема до суду був поданий розрахунок для звернення із позовною заявою в межах шестимісячного терміну, передбаченого ст. 559 ЦК України щодо суми 17795,00 доларів США та щодо суми 6255,00 доларів США

Полетаєва Т.Ю. просила рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року у справі № 172/1176/16-ц скасувати частково в частині відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості і ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 у солідарному обов`язку з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 15-93/16-4895/07 від 05.11.2007 року в розмірі 129 702,32 грн. з яких: за кредитом - 109173,62 грн. за відсотками - 20528,70 грн.

Скарга представника ОСОБА_1 Дрозда Р.Ю. , мотивована тим, що розрахунок заборгованості наданий позивачем не є доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи, тобто є недостовірним доказом по справі.

Надані представником відповідача виписки по рахункам № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 є не достовірним доказом, адже оформлені не за весь період від дати укладання Кредитного договору від 05.11.2007 року до дати Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, оформлені з порушенням положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, не є точними, викликають обгрунтовані сумніви щодо наявності фактів(обставин), що входять до предмету доказування.

Зазначає, що відсутність в матеріалах справи доказів погашення заборгованості є наслідком порушення судом першої інстанції засад змагальності учасників процесу, а не відсутності таких доказів або неналежної реалізації прав відповідачем, що унеможливило всебічне й повне з`ясування дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, суд першої інстанції допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин, не встановив дійсний розмір кредитної заборгованості чи його відсутність.

Наголошує на тому, що для здійснення прийому грошових коштів у валюті від відповідача, використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України позивач мав отримати відповідну генеральну ліцензію. Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, здійснення факторингу у позивача відсутня була як на дату укладення договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, на дату подання позову 10.11.2016 року, так і зараз.

Вказує на те, що умовами Кредитного договору № 15-93/16-4895/07 від 05.11.2007 року передбачено повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом періодичними щомісячними платежами, то позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, а як наслідок частина позовних вимог позивача знаходиться поза строками позовної давності, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Дрозд Р.Ю. просив рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від представника ТОВ «Кредитні ініціативи» Полетаєвої Т.Ю., надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вона зазначила, що відповідач ОСОБА_1 власного контрозрахунку заборгованості за кредитним договором та/або доказів сплати кредиту і нарахованих відсотків в більшому розмірі, ніж зазначив позивач, не надала. Відповідачі не заявляли зустрічну позовну вимогу про визнання Договору факторингу недійсним. Позивач заявив позовну вимогу про стягнення з відповідачів заборгованості в гривні.

Полєтаєва Т.Ю. просила залишити рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16.02.2024 року у справі № 172/1176/16-ц в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Від представника ОСОБА_2 Дрозд К.Т. , надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Кредтні ініціативи» в якому вона зазначила, що виписки банку по відкритих рахунках № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , що надані позивачем не охоплюють весь період від дати укладання Кредитного договору від 05.11.2007 року до дати Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, а саме: НОМЕР_2, виписка за період з 05.11.2007р. по 10.05.2012р., НОМЕР_4 виписка за період з 30.11.2007р. по 10.05.2012р. НОМЕР_1 виписка за період з 05.11.2007р. по 10.05.2012р. НОМЕР_3 виписка за період з 30.11.2007 по 10.05.2012.

Зазначає, що позивач не має банківського рахунку для отримання оплат у доларах США, як і не має ліцензії на здійснення валютних операцій. Тобто, за відсутності генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, факторингу та банківського рахунку для отримання оплат у доларах США позивач не мав можливості отримувати від позичальника, резидента України кошти в іноземній валюті.

Жодних інших первинних бухгалтерських документів, що підтверджували б суму заборгованості матеріали справи не містять.

Також вказує на е, що відповідач ОСОБА_2 не визнавав заборгованість та зазначила, що порука є припиненою.

Дрозд К.Т. просила апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні іцініативи» залишити без задоволення.

Від представника ОСОБА_1 Дрозда Р.Ю. відзив на апеляційну скаргу позивача не надходив.

У судовому засіданні представляючи інтереси обох відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Дрозд К.Т. доводи їх апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити та просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» Полетаєвої Т.Ю. доводи своєї апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити та просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 ..

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.11.2007 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №15-93/16-4895/07, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит у сумі 24050,00 доларів США, з яких 17795,00 доларів США на придбання нерухомості, 6255,00 доларів США на ремонт, погашення кредиту та дата його повернення визначається відповідно до графіку (додаток № 1 та додаток № 2), який є невід`ємною частиною кредитного договору, в кінцевий строк не пізніше 03 листопада 2017 року або протягом 30 днів з моменту отримання від банку вимоги про повернення кредиту у зв`язку з настанням одного із випадків вказаних в п. 4.3.2 цього договору.

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору від 05.11.2007 року кредит надається позичальнику з метою сплати вартості нерухомості, що перебуває в процесі будівництва згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 30/10 від 30.10.2007 року, укладеного між позичальником та ТОВ «Промислово-інвестиційна компанія «Ресурси Донбасу», а саме: машиномісце № НОМЕР_5 загальною площею 14,88 кв.м., що розташована у підземній автостоянці та знаходиться у комплексі житлових будинків по АДРЕСА_1 .

Відповідно до графіків погашення заборгованості по кредитному договору від 05.11.2007 року ОСОБА_1 зобов`язана сплачувати визначену суму коштів щомісяця, починаючи з 10.12.2007 року і до 03.11.2017 року.

Пунктом 4.2 кредитного договору від 05.11.2007 року передбачено, що позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням і погасити заборгованість по кредиту перед банком відповідно до п. 2.2 цього договору на відповідні позичкові рахунки, відкриті банком в філії «Головне управління Промінвестбанку в Донецькій області» готівкою, або іншими шляхами, передбаченими законодавством.

Згідно з п. 3.1 та 3.3 вказаного кредитного договору проценти за користування кредитом сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 12% річних, за користування кредитом ОСОБА_1 зобов`язана сплачувати відсотки у розмірі 2,1 % річних, які нараховуються банком починаючи з дати видачі кредиту готівкою по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення умов виконання кредитного договору №15-93/16-4895/07 від 05.11.2007 року з ОСОБА_2 укладено договір поруки №15-94/36-2075/09 від 09.12.2009 року, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, та у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань бере на себе зобов`язання погасити заборгованість в розмірі наданого кредиту, нараховані за користування кредитом проценти на момент погашення вказаної заборгованості, неустойки (штрафу, пені), а також інші боргові зобов`язання, що випливають з кредитного договору.

17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», яке є правонаступником Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку, та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № 15-93/16-4895/07 від 05.11.2007 року ТОВ «Кредитні Ініціативи».

Отже, суд встановив, що до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право грошової вимоги до відповідачів за кредитним договором № 15-93/16-4895/07 від 05.11.2007 року.

Згідно із розрахунком заборгованості у ОСОБА_1 перед кредитором станом на 01.09.2017 року наявна заборгованість в сумі 503520,11 грн., з яких: за кредитом - 253573,66 грн., за відсотками - 154516,52 грн., пеня - 95429,93 грн.

18.10.2016 року на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ТОВ «Кредитні ініціативи» направлено вимогу про досудове врегулювання спору та погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів з дати відправлення цієї вимоги, але не пізніше 3 днів з дати отримання вимоги.

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості ТОВ «Кредитні ініціативи» за період з 17.12.2012 року по 01.10.2016 року, відповідачка ОСОБА_1 в цей період здійснила лише два платежі на погашення кредиту: 26.02.2013 року в сумі 131,11 доларів США та 08.04.2016 року в сумі 0,04 долари США.

При цьому, судом достовірно встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом 10.11.2016 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду. Навіть сама позовна заява має дату її складання та підписання - 01.11.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні вимоги Товариства про стягнення солідарної заборгованості з ОСОБА_2 , суд виходив з того, що строк пред`явлення вимоги до поручителя закінчився 08.10.2016 року, а позов подано 16.11.2016 року та стягуючі заборгованість з ОСОБА_1 , вказав на те, що остання отримала кредит, проте доказів його погашення суду не надала.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 4-680цс19) зазначила:

«36. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15)».

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК). Вимога ст.526 ЦК щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткової (субсидіарної) відповідальності поручителя. Згідно з положеннями ч.4 ст.559 ЦК, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, коли кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Умовами договору поруки не визначено строку його дії. Однак, відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі. Тобто договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, що не відповідає змісту стст.251, 252 ЦК України, де визначено, що з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Крім того, слід зауважити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Вказана позиція суду першої інстанції збігається з правовими висновками, що викладені в Постанові Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі №554/1566/17.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини першої статті 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК). Отже, відсутність в договорі поруки строку його дії не встановлює строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі №6- 3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11).

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. по справі № 2- 1169/11, висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 27 січня 2016 року у справі № 6- 990цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

До подібних правових позицій Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018р. по справі № 408/8040/12, Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18), від 10 квітня 2019року у справі № 604/156/14-ц.

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення суб`єктивного права кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Крім того, слід зауважити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

З матеріалів справи вбачається, що 18.10.2016 року на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ТОВ «Кредитні ініціативи» направлено вимогу про досудове врегулювання спору та погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів з дати відправлення цієї вимоги, але не пізніше 3 днів з дати отримання вимоги.

З наданого розрахунку заборгованості ТОВ «Кредитні ініціативи» за період з 17.12.2012 року по 01.10.2016 року, відповідачка ОСОБА_1 в цей період здійснила лише два платежі на погашення кредиту: 26.02.2013 року в сумі 131,11 доларів США та 08.04.2016 року в сумі 0,04 долари США.

Також як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з цим позовом 10.11.2016 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду. Позовна заява має дату її складання та підписання - 01.11.2016 року.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовивши у стягненні солідарної забргованості, оскількі як встановлено матеріалами справи та не спростовано позивачем, останній платіж відповідачкою було здійснено 08.04.2016 року, тобто строк до якого позивач мав звертатися з позовом до поручителя є 08.10.2016 року, однак, позов подано було 10 листопада 2016 року, що підтверджується вхідною печаткою суду, тобто поза межами межами визначеного законом строку./

Слід зазначити, що в даному випадку сторк поруки є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для відмови у позові, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції та дійшов обґрунтованого висновку відмовившу у задоволенні вимоги до ОСОБА_2 .

Доводи скарги Товариства, що позивач має право стягнення з поручителя зомісячних платежів з 10.05.2016 року по 03.11.2017 року, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки матеріалми справи встановлено, що строк позивачем для звернення до поручителя було пропущено.

Також не знайшли свого підтвердження доводи скарги Товариства, що представником ОСОБА_2 , було частково визнано борг та наведено свій розрахунок у відзиві на позовну заяву, оскільки апеляційний суд дослідивши матеріали цивільної справи не виявив будь-якого розрахунку чи визнання частково боргу, крім того, як вбачається з відзиву представника ОСОБА_2 , Дрозд К.Т. , на апеляційну скаргу Товариства, адвокат відповідача заперечувала щодо посилання позивача про часткове изнання заборгованості та просила рішення залишити без змін, а тому апеляційний суд вважає, що представником позивача не доведено підстав для стягнення солідарного боргу з ОСОБА_6 .

Стосовно скарги відповідача ОСОБА_1 слід зазначити наступне.

Як вже було встановлено матеріалами справи, що 05.11.2007 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №15-93/16-4895/07, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит у сумі 24050,00 доларів США, з яких 17795,00 доларів США на придбання нерухомості, 6255,00 доларів США на ремонт, погашення кредиту та дата його повернення визначається відповідно до графіку (додаток № 1 та додаток № 2), який є невід`ємною частиною кредитного договору, в кінцевий строк не пізніше 03 листопада 2017 року або протягом 30 днів з моменту отримання від банку вимоги про повернення кредиту у зв`язку з настанням одного із випадків вказаних в п. 4.3.2 цього договору.

ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі, що був визначений умовами кредитного договору, а саме: в загальній сумі 24050 доларів США, з яких 17795 доларів США на придбання нерухомості, 6255 доларів США на ремонт, була обізнана з умовами наданого їй кредиту, про що свідчить її підпис в кредитному договорі, а також частково виконувала взяті на себе кредитні зобов`язання.

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що у відповідачки перед Товариством наявна заборгоаність у розмірі 503520,11 грн., з яких: за кредитом- 253573,66 грн., за відсотками - 154516,52 грн., пеня - 95429,93 грн.

Відповідачкою дану заборгованість ніякими доказами не спростосвано, власного контррозрахунку не надано, а тому апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції щодо наявності підстав для стягення вказаної суми, оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором «15-93/16-4895/07 від 05.11.2007 року не виконала, у зв`язку чим виникла заборгованість.

Доказів часткового погашення чи повного відповідачкою надано не було, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення суми заборговності чи скасування рішення із відмовою у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дрозд Роман Юрійович залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 20 червня 2024 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи