КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору -Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося із вказаним позовом до суду, зазначивши, що 04 липня 2021 року ОСОБА_1 в особистому кабінеті на сайті ТОВ «МІЛОАН» https://miloan.ua/ подала заяву на отримання кредиту №100449034.

Вказана заява знаходиться у особистому кабінеті відповідача на сайті. Таким чином, відповідач уклала договір про споживчий кредит №100449034 від 04 липня 2021 року з ТОВ «МІЛОАН».

Зазначав, що на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 10 000 грн. Кредитний договір укладено строком на 30 днів.

Однак, відповідачем її зобов`язання належним чином не виконані, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 46 250,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту; 35 250,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; 1 000,00 грн. - заборгованість за комісійними винагородами.

Вказав, що 13 жовтня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу №10Т, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах.

Відповідно до витягу з додатку №1 до договору факторингу №10Т від 13 жовтня 2021 позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №100449034 від 04 липня 2021 в розмірі 46 250,00 грн.

Враховуючи наведене, позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути на його користь з відповідача вказаний розмір заборгованості, а також понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 147,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №100449034 від 04 липня 2021 року у розмірі 46250 (сорок шість тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» судовий збір у розмірі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) гривні 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти вимог позивача відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування скарги вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи, вказані у її відзиві про те, що 04 липня 2021 ороку відповідач фізично не могла зі свого мобільного телефону вводити ідентифікатор і підтвердити прийняття умов Кредитного договору №100449034, оскільки вона перебувала в непритомному стані під впливом сильнодіючої речовини, яку було застосовано до неї злочинцями, які заволоділи її майном, а саме мобільним телефоном «Айфон моделі X» білого кольору та банківською картою «Приват Банк», до якої під`єднано банківський рахунок, з якого у подальшому невідомими особами було знято грошові кошти у розмірі 53 307 грн. 36 коп.

Зазначає, що в даному випадку судом першої інстанції ігнорується частина 3 ст.203 ЦК України яка передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В матеріалах справи відсутній вирок чи постанова суду у кримінальній справі відносно певних осіб тому, що обвинувальний акт від 29 квітня 2024 року у кримінальному провадженні №0002330 від 06 липня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.ч.2,4 ст 187, п.п. 6,12 ч.2 ст. 115, чіст. 263 КК України, ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч.2 ст. 309 КК України направлено Київською міською прокуратурою до суду для розгляду по суті.

Наголошує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що на електронні поштові адреси третьої особи - ТОВ «Мілоан» та позивача ТОВ «Д1ДЖИ ФІНАНС» відповідно 09 липня 2021 року та 13 січня 2022 року були направлені відповідні повідомлення про вчинення відносно неї злочину та проханням списати кредит. В даному випадку судом першої інстанції не встановлено факт звернення відповідача до третьої особи - ТОВ «Мілоан» та позивача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій.

Крім того, не встановлено чи дійсно на підставі Договору Факторінгу №10-Т від 13 жовтня 2021 року «Клієнт» - ТОВ «МІЛОАН» отримав від «Фактора» - ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» суму, яка становить 46 250 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 10 000 грн.; заборгованість за відсотками становить 35 250 грн., які саме є предметом позовних вимог, оскільки позивач надав суду як доказ, чисельні платіжні документи, але саме така сума в них відсутня.

Звертає увагу апеляційного суду також і на те, що про судове засідання, яке відбувалось 09 липня 2024 року, відповідач нічого не знала, оскільки не отримала відповідної повістки як у письмовому вигляді, так і в електронному.

Також вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції під час розгляду справи не взяв до уваги позицію Касаційного цивільного суду викладеної в постанові від 16 серпня 2023 року в цивільній справі №176/1445/22.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що жодних доказів на спростування вказаного розміру заборгованості, як і доказів сплати такого боргу, відповідачем до суду не надано.

Контррозрахунку щодо позовних вимог відповідач до суду також не надала.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що є доведеним вказаний розмір заборгованості, допущений відповідачем за договором про споживчий кредит № 100449034 від 04.07.2021.

Матеріалами справи також підтверджується, що 13.10.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір факторингу №10Т, згідно умов якого ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, встановивши вказані вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції визнав їх належними, допустимими, достовірними, а позов - таким, що підлягав до задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідачка належним чином не виконала взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про розпочате кримінального провадження №0001515 від 04.07.2021 за ознаками ч.2 ст.185 КК України, то апелянтом в апеляційній скарзі зазначається, що вона ( ОСОБА_1 ) звернулася до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві з письмовою заявою з приводу того, що 04.07.2021 року приблизно о 02 год. 00 хв., за адресою: АДРЕСА_1 , невстановлена досудовим розслідуванням група осіб, таємно, шляхом вільного доступу викрала особисті речі. належні ОСОБА_1 , чим спричинила останній матеріального збитку.

Внаслідок вчиненого кримінального правопорушення у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було викрадено: - карту «Приват Банку», № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), видану на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої було викрадено грошові кошти у розмірі 53 тисячі 307 грн. 36 коп.

Заява ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована до ЖЄО Оболонського УП ГУ НП у м. Києві за №35186 від 04.07.2021 року та внесено відомості до ЄРДР за №0001515 від 05.07.2021 за ознаками ч.2 ст.185 КК України.

Звертає увагу суду, що сам по собі факт внесення до ЄРДР відомостей за ознаками ч.2 ст.185 КК України не підтверджує наведених у відзиві на позовну заяву обставин, що свідчать про недійсність спірного правочину.

Вказує, що вирок у кримінальній справі чи постанова суду, які набрали законної сили та свідчили б про те, що треті особи, заволодівши карткою «Приват Банку», № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), видану на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримали доступ до номерів телефонів, облікових записів з незаконним використанням персональних даних відповідача, оформили позику на ім`я відповідача, відсутні.

Також, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що чинним законодавством не передбачено обмежень щодо доведення обставин не підписання, не укладення договору позики та неотримання коштів за договором позики виключно вироком суду в рамках кримінального провадження. Таким чином, обставини не підписання, не укладення договору позики та неотримання коштів за договором позики, на які посилалася апелянт в апеляційній скарзі, могли бути доведені і іншими доказами, передбаченими ст.76 ЦПК України.

Також, звернено увагу суду на те, що апелянт не зверталася до суду за захистом своїх прав з позовом до ТОВ «МІЛОАН» про визнання правочину недійсним, що є черговим доказом того, що апелянт намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань.

Отже, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин у даній справі, відсутні і підстави констатувати про те, що апелянт не мала волевиявлення та внутрішньої волі на укладення договору про споживчий кредит

№100449034 від 04.07.2021 року.

Щодо доводів апелянта, що вона фізично не могла зі свого мобільного телефону вводити ідентифікатор і підтвердити прийняття умов договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021.

Отже, 04.07.2021 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» URL: https://miloan.ua/, ОСОБА_1 було подано Заявку на отримання кредиту №100449034. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті URL: https://miloan.ua/. Законодавством України передбачено, що оформлення Кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання Договору в паперовій формі власноручним підписом.

Оскільки ТОВ «МІЛОАН» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов Договору про споживчий кредит № 100449034 від 04.07.2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті URL: https://miloan.ua/.

Відповідно до п.5.6. ч.6 Правил кредитування, Електронна форма індивідуальної частини укладеного Кредитного договору надається Позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті Позичальника у форматі, що унеможливлює зміну її первинного змісту. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд Товариства направлено Позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими Позичальником Товариству.

Кредитний договір укладено в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема, через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Проаналізований позивачем алгоритм дій щодо порядку укладення правочину в електронній формі дає підстави вважати доведеним належними доказами факт, що договір про споживчий кредит № 100449034 від 04.07.2021 був дійсно підписаний одноразовим ідентифікатором саме апелянтом.

Щодо доводів апелянта, що позивач не довів, що на підставі договору факторингу

№ 10Т від 13.10.2021 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» отримав від ТОВ «МІЛОАН» права вимоги за договором про споживчий кредит № 100449034 від 04.07.2021 у розмірі 46 250,00 грн.

Як зазначалося в позовній заяві, що 13.10.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу №10Т, відповідно до умов пункту 2.1. якого, ТОВ «МІЛОАН» зобов`язується відступити ТОВ «МІЛОАН» права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «МІЛОАН» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».

Звертає увагу суду, що позивачем до позовної заяви було додано докази, якими доведено відступлення ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за договором про споживчий кредит № 100449034 від 04.07.2021, а саме:

- копія Договору факторингу №10Т від 13.10.2021 разом із затвердженими шаблонами передачі інформації по кредитному портфелю (затверджені та узгоджені форми актів, реєстру, звіту та шаблону повідомлень додатки 1-5 Договору відступлення);

- витяг з Додатку №1 до Договору факторингу №10Т від 13.10.2021 (Реєстр прав вимоги);

- копії платіжних інструкцій за Договором факторингу №10Т від 13.10.2021. Звернено увагу суду апеляційної інстанції на те, що договір факторингу №10Т від 13.10.2021 не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст.204 ЦК України, не спростована. З огляду на викладене, доводи апелянта про відсутність доказів, що підтверджують факт переходу права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за договором про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021 у розмірі 46 250 грн є безпідставними.

Отже, на підтвердження факту видачі кредитних коштів позивачем до позовної заяви було долучено копію платіжного доручення №29513785 від 04.07.2021, але з метою повного та ґрунтовного розгляду справи позивач вважає за доцільне долучити до даного відзиву на апеляційну скаргу відомість про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, яка сформована, підписана та надана первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» на виконання вимог п.5.4.5. Договору факторингу №10Т від 13.10.2021 року, та яка є черговим доказом видачі апелянту кредитних коштів за договором про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021.

Згідно з п.5.4.5. Договору факторингу №10Т від 13.10.2021 ТОВ «МІЛОАН» має право на запит ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надати в електронному вигляді детальний розрахунок заборгованості Боржника шляхом направлення відповідного файлу на електронну пошту ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального чи/або матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 липня 2021 року ОСОБА_1 на офіційному вебсайті ТОВ «МІЛОАН» https://miloan.ua/ подала заяву на отримання кредиту, сформовану у її власному кабінеті на офіційному вебсайті товариства за №100449034.

Така заява знаходиться у особистому кабінеті відповідача на офіційному вебсайті https://miloan.ua/.

Цього ж дня, ТОВ «МІЛОАН» було направлено відповідачу електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор, введенням якого відповідач підтвердила прийняття умов кредитного договору №100449034 від 04 липня 2021 року, який також знаходиться у особистому кабінеті відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до анкети-заяви на кредит №100449034 від 04 липня 2021 року ОСОБА_1 погоджено суму кредиту у розмірі 10 000 грн. із заявлених 20 000 грн.

Договір про споживчий кредит №100449034 від 04 липня 2021 року підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором «S10918», надісланим ТОВ «МІЛОАН» відповідачу електронним повідомленням (SMS), при веденні якого відповідач підтвердила прийняття умов договору.

Згідно умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 10 000 грн. зі сплатою процентів в розмірі 1,75 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строком кредитування 30 днів, а саме до 03 серпня 2021 року.

Умовами надання кредиту визначено також і складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту - 1 000,00 грн., яка нараховується одноразово за ставкою 10.00% від суми кредиту за договором відповідно до п.1.5.1 договору; проценти за користування кредитом - 5 250,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,75 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом згідно із п.1.5.2 договору; стандартна (базова) ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом відповідно до п.1.6 договору; тип процентної ставки за договором - фіксована.

Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2., 2.3. договору відповідно до умов його п.1.7.

Порядок повернення кредиту обумовлені графіком платежів за договором про споживчий кредит, що є додатком до договору.

Паспорт споживчого кредитування є додатком №2.

Відповідно до п.4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника зі сплати таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

За п.6.4. договору укладення кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.

Згідно з п.6.5. договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі є обґрунтованими.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 626 ЦПК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ст.ст.628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно приписів ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положення ч.1 ст.205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, суд дійшов вірного висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді відповідно до ст.ст. 205, 207 ЦК України.

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно змісту ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк бо інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно зі ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Положення ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

За ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зміст кредитного договору, його форму, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, укладений між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 в електронній формі із застосуванням електронної комерції, відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію».

Доказів зворотного відповідач суду не надала, як і не спростувала сам факт укладення такого договору.

Тому суд першої інстанції вірно вважав доведеним, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлено в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису.

Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у ТОВ «МІЛОАН» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов`язання з повернення кредитних коштів.

Свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в розмірі 10 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №29513785 від 04 липня 2021 року.

На підставі наведеного суд вірно вказав, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення.

Також вірно зазначено, що ОСОБА_1 допустила порушення умов договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, не виконуючи свої зобов`язання, в результаті чого станом на 22.12.2023 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 46 250 грн., з яких: 10 000 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту; 35 250 грн. - сума заборгованості за відсотками; 1 000 грн. - заборгованість за комісійними винагородами.

Згідно змісту п.4.2. договору про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021, у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору.

З огляду на вказані умови договору та положення цивільного законодавства, приймаючи до уваги невиконання відповідачем кредитних зобов`язань, суд правильно дійшов висновку щодо законності нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 35 250 грн.

Також, пунктом 1.5.1. договору встановлено комісію за надання кредиту 1 000 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово.

Як вбачається із наведеного пункту договору, комісія чітко визначена умовами договору, включена до загальних витрат за споживчим кредитом, що пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, її нарахування відповідає приписам ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», а розмір та ставка були узгоджені сторонами при укладенні договору.

Отже, зазначена у розрахунку заборгованості позивача заборгованість за комісійними винагородами також є обґрунтованою.

Жодних доказів на спростування вказаного розміру заборгованості, як і доказів сплати такого боргу, відповідачем до суду не надано.

Контррозрахунку щодо позовних вимог відповідач до суду також не надала.

Таким чином, доведено вказаний розмір заборгованості, допущений відповідачем за договором про споживчий кредит №100449034 від 04 липня 2021 року.

Матеріалами справи також підтверджується, що 13 жовтня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір про відступлення права вимоги №10Т, згідно умов якого ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 .

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.516 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У даній справі позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, як і презумпція правомірності його не спростована.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно проаналізувавши твердження відповідача щодо обставин, за яких вона стала жертвою протиправних дій невідомих осіб, які заволоділи її майном, а саме: мобільним телефоном «Apple iPhone X» та банківською карткою АТ «ПРИВАТБАНК», визнав недоведеними належними доказами, оскільки сам по собі факт внесення до ЄРДР відомостей за ознаками ч.2 ст. 185 КК України по кримінальному провадженню №0001515 від 05.07.2021 не підтверджує обставин, що свідчать про недійсність спірного правочину.

В матеріалах справи відсутній вирок чи постанова суду у кримінальній справі, що набрали законної сили, які б свідчили про те, що треті особи, заволодівши карткою «ПРИВАТБАНК», № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), виданою на ім`я ОСОБА_1 , отримали доступ до номерів її телефонів, облікових записів із незаконним використанням її персональних даних, оформили позику на її ім`я.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не зверталась з позовом щодо визнання правочину (договору про споживчий кредит №100449034 від 04 липня 2021 року) недійсним, будь-які рішення з приводу цього матеріали справи не містять.

Крім того, суд визнає доведеним той факт, що право вимоги за договором про споживчий кредит №100449034 від 04.07.2021 у встановленому законом порядку перейшло до позивача.

Як вбачається зі змісту кредитного договору, пунктами його 1.3 та 1.4 визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитом.

За ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно вимог ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на вищенаведене, суд вірно зазначив, що відповідачем не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, як і презумпція правомірності його не спростована. Відтак, відповідачка належним чином не виконала взяті на себе за договором зобов`язання

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: