Справа № 192/2122/23
Провадження № 2/192/107/24
РІШЕННЯ

Іменем України

16 серпня 2024 року

Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючої судді Ковальчук Н.В., за участю секретаря судового засідання Сафонової Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт Солоному Солонянського району Дніпропетровської області цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди,

встановив:

ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , звернулась до суду із вказаним позовом, просить стягнути на свою користь із ОСОБА_2 71600,00 грн неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 27.11.2019 між ФОП ОСОБА_1 (орендодавцем) та ОСОБА_2 (орендарем) було укладено Договір оренди № A00072468, за яким орендодавець зобов`язався передати, а орендар прийняти в тимчасове оплатне користування будівельне та інше обладнання (надалі - обладнання), а орендар зобов`язався виплачувати орендодавцю орендну плату і після закінчення терміну оренди повернути йому обладнання. В рамках дії даного Договору згідно з актом передачі обладнання у тимчасове користування на строк з 27.11.2019 по 04.12.2019 (7 діб) орендодавець передав орендарю в оренду обладнання, а саме: риштування рамні варіант у складі компл. з вартістю оренди 100,00 грн/доба згідно з актом передачі обладнання у тимчасове користування від 27.11.2019 року строком на 7 діб. Згідно з п. 5.5 Договору оренди орендар повинен повернути обладнання в день і час закінчення строку оренди, зазначеного у відповідному додатку до цього Договору та/або в акті передачі, або зазначений у вимозі орендодавця про повернення обладнання строк, у визначених Договором випадках. Разом з цим, орендарем допущено порушення зобов`язання за договором оренди та повернуто обладнання з порушенням встановлених строків 27.11.2020 р.

У позовній заяві вказується, що в силу п. 5.6. Договору оренди у випадку відмови орендаря підписати повернення, орендодавець має право підписати акт самостійно, зробивши позначку про відмову орендаря від підпису, такий акт буде мати обов`язкову силу для обох сторін. У день повернення орендованого майна з урахуванням відмови підписати акт орендарем, акт повернення обладнання з тимчасового користування було складено та підписано орендодавцем самостійно. Згідно п. 7.2. Договору за прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди орендар сплачує неустойку (пеню) в розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за кожен день прострочення без обмеження терміну нарахування такої неустойки. Тобто, керуючись ст. 259 ЦК України, в силу п. 7.2. Договору оренди, сторони погодили збільшення строку позовної давності, закріпивши право орендаря здійснювати нарахування неустойки без обмеження строку.

В силу ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Оскільки неустойка, заявлена на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення і не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України, до якої застосовуються положення ст. 551 ЦК України неустойки у розмірі подвійної орендної плати, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, приписи ст. 551 ЦК України щодо можливості зменшення її розміру не застосовуються. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду № 914/730/17 від 29.03.2018 та № 924/80/19 від 30.10.2019 № 924/599/19 від 07.04.2020.

Таким чином неустойка, заявлена на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення і в силу п. 7.2 Договору оренди не обмежена строками нарахування. Таким чином, розмір заборгованості по неустойці відповідача перед позивачем складає 71600,00 грн. (358 діб х 100,00 грн*2/доба за період з 05.12.2019 по 27.11.2020). Орендарем, зазначені у договорі оренди зобов`язання щодо сплати вартості оренди та своєчасного повернення орендованого обладнання відповідно до умов договору, не виконані.

У позовній заяві представник позивача просила провести судове засідання без участі представника позивача.

Відповідач, в інтересах якого діє ОСОБА_4 , подав відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтовується тим, що позивач у двох паралельних судових процесах намагається стягнути з ОСОБА_2 за Договором оренди № A00072468 від 27.11.2019 дві взаємовиключні суми, а саме орендну плату та неустойку. Таке нарахування не ґрунтується на вимогах діючого законодавства. Статтею 785 ЦК України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Отже, відповідно до ст. 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності особи, яка порушила зобов`язання). Тобто повинні бути встановлені обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Неустойка згідно із ч. 2 ст. 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди). Водночас неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України. Отже така відповідальність як неустойка може бути застосована виключно у випадку припинення дії Договору оренди.

Відповідач посилається на те, що відповідно до п. 8.1. Договору оренди, Договір набуває чинності з моменту його підписання та дії до повного виконання сторонами зобов`язань за договором. В свою чергу, безпосередньо сам позивач стверджує, що Договір оренди було продовжено та він діє, що свідчить про суперечливу поведінку позивача, оскільки вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати та неустойка є взаємовиключними та не можуть стягуватись в даних правовідносинах одночасно, хоч і в різних судових процесах. ФОП ОСОБА_1 вже зверталась до ОСОБА_2 з позовною заявою про стягнення заборгованості за Договором оренди № A00072468 від 27 листопада 2019 року. Зазначений позов був на розгляді у Солонянському районному суді Дніпропетровської області у справі № 192/660/23. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2023 року у справі № 192/660/23 в задоволені позову ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди у сумі 31800 грн за період з 27 листопада 2019 року по 27 листопада 2020 року - відмовлено. Солонянським районним судом Дніпропетровської області у зазначеному Рішенні було встановлено таке: «З досліджених судом доказів вбачається, що сторони домовились про оренду обладнання строком 7 діб, при цьому сторони також домовились про 100% внесення передоплати з орендної плати в день передачі майна в оренду. Також сторони в договорі узгодили обов`язкове погодження терміну оренди після закінчення попереднього терміну оренди та внесення 100% передоплати за наступний погоджений сторонами термін оренди. Як позивачка так і відповідач в заявах по суті визнали ту обставину, що відповідач повністю сплатив орендну плату за період оренди з 27 листопада 2019 року по 04 грудня 2019 року в розмірі 700 грн. 00 коп., при цьому про будь-яке погодження наступного терміну оренди обладнання між сторонами ні позивачка, ні відповідач суду не надали. Таким чином, суд вважає, що у відповідність до положень ст. 763 ЦК України, строк оренди закінчився 04 грудня 2019 року, враховуючи, що позивачка заперечує проти продовження строку оренди без попереднього внесення 100% передоплати за оренду обладнання. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача саме орендної плати є безпідставними, зважуючи на те, що будь-якого погодження між сторонами наступного терміну оренди не відбулось». Не погодившись з вказаним рішенням, ФОП ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на таке: «Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд дійшов передчасних висновків, що Договір оренди автоматично припинив свою дію 04.12.2019 р., з огляду на невнесення Орендарем передоплати вартості оренди за наступний строк оренди, відповідно фактичне продовження користування Орендарем обладнанням не передбачає нарахування орендної плати. До таких висновків суд прийшов із порушенням норм матеріального права та порядку дослідження/оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи. Таким чином, з урахуванням продовження користування обладнання понад погоджений сторонами плановий строк, договір оренди відповідно був поновленим на строк, який був раніше встановлений договором із відповідним правом Орендодавця продовжувати нараховувати орендну плату. З урахуванням викладеного, стягнення неустойки є необґрунтованим, оскільки вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати та неустойка є взаємовиключними та не можуть стягуватись в даних правовідносинах одночасно, хоч і в різних судових процесах.

Також відповідач посилається на те, що позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку у сумі 71600,00 грн за період з 06.12.2019 по 27.11.2020 на підставі п. 2.1. Договору та у випадку якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення неустойки у сумі 71600,00 грн за період з 06.12.2019 по 27.11.2020, то відповідач просить до таких вимог застосовувати наслідки спливу строків позовної давності. Вказує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Саме така позиція знаходить своє відображення постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Судова практика, на яку посилається позивач, є практикою Касаційного господарського суду, яка не може бути застосована у цивільному судочинстві. Крім того, вона є недоречною у даних правовідносинах, оскільки правові висновки були зроблені у правовідносинах щодо права суду зменшити розмір неустойки, а не у правовідносинах в розрізі застосування позовної давності. Так в позовній заяві позивач посилається на висновки викладені у постановах Верховного Суду від № 914/730/17 від 29.03.2018 та № 924/80/19 від 30.10.2019, № 924/599/19 від 07.04.2020, а саме: «Оскільки неустойка, заявлена на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення і не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України, до якої застосовуються, положення ст. 551 ЦК України, то до неустойки у розмірі подвійної орендної плати, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, приписи ст. 551 ЦК України щодо можливості зменшення її розміру не застосовуються». Навіть з самої правової позиції вбачається, що вказаний висновок зроблений за інших правовідносин, а саме при вирішенні наявності чи відсутності можливості зменшення судом розміру неустойки в порядку ст. 551 ЦК України, яка нараховувалась на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України. В той час як про позовну давність мова у вказаних Постановах Верховного Суду не йшла. Більше того, сторони не погоджували збільшення строків позовної давності у договорі, як про те зазначає позивач, відповідні положення в договорів відсутні. Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21. За умови обґрунтованості вимог позивача про стягнення неустойки у сумі 71600,00 грн. за період з 06.12.2019 по 27.11.2020 просимо до таких вимог застосувати наслідки спливу строків позовної давності.

У відзиві представник відповідача просив розглядати справу за відсутності відповідача та представника відповідача.

Позивач подав відповідь на відзив та додаткові пояснення, посилається на те, що в силу ч. 2 ст. 786 ЦК України, перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму. Як вбачається з позовних вимог та акту повернення обладнання з тимчасового користування, обладнання було повернуто 27.11.2020, відповідно сплив строку позовної давності припадає на 27.11.2023. Відповідно, позивачем при зверненні з позовною заявою 30.10.2023 про стягнення заборгованості по неустойці по майну, повернутому 27.11.2020, було дотримано строк позовної давності. Крім того, в силу п. 19 Прикінцевих положень, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Крім того, згідно з п. 7.2. Договору за прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди, орендар сплачує неустойку (пеню) в розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за кожен день прострочення без обмеження терміну нарахування такої неустойки. Тобто, керуючись ст. 259 ЦК України, в силу п. 7.2. Договору оренди, сторони погодили збільшення строку позовної давності, закріпивши право орендаря здійснювати нарахування неустойки без обмеження строку, відповідно тим самим збільшивши строк позовної давності.

Також позивач вказує на те, що рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області № 192/660/23 від 17.10.2023 у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди, а саме орендної плати в розмірі 31800 грн було відмовлено. В основу даного рішення покладено висновок, що сторони в даному спорі домовились про оренду обладнання строком 7 діб, 100% внесення передоплати з орендної плати в день передачі майна в оренду, узгодили обов`язкове погодження терміну оренди після закінчення попереднього терміну оренди та внесення 100 % передоплати за наступний погоджений сторонами термін оренди. Таким чином, з огляду на ненадходження від орендаря 100 % передоплати на наступний строк, суд дійшов висновку, що у відповідності до положень ст. 763 ЦК України, строк оренди закінчився 04 грудня 2019 року, враховуючи, що позивач заперечувала проти продовження строку оренди без попереднього внесення 100 % передоплати за оренду обладнання. У зв`язку з цим, суд погодився з доводами відповідача, що оскільки сторони не погодили наступного терміну оренди, і відповідач не здійснив оплату наступного погодженого сторонами періоду оренди, тому повинні були бути застосовані наслідки передбачені п. 4.3. договору, а саме відповідач повинен був повернути обладнання протягом двох днів, а в подальшому, у разі неповернення у вказаний термін обладнання, позивачка мала право діяти в порядку передбаченому зазначенням пунктом, а також звернутись до відповідача з вимогами про сплату штрафних санкцій передбачених п. 7.2. договору, тобто неустойки, що є предметом даного спору. З урахуванням даної позиції та доводів представника відповідача про неправомірність нарахування орендної плати з урахуванням закінчення оренди, позивачем і було реалізовано право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення після закінчення терміну оренди.

У поясненнях позивач посилається на те, що факт припинення договору оренди 04.12.2019 встановлено рішенням № 192/660/23 Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 р. (вступило в законну силу за наслідками апеляційного перегляду). Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною першою статті 785 ЦК України регламентовано, що вразі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Частиною другою цієї статті передбачено санкцію за порушення такого зобов`язання. Зокрема, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦКУ, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і застосування до неї спеціальної позовної давності є неправильним (постанова ВСУ від 20.03.2012 р. у справі № 40/117). Отже, в розумінні загальних та спеціальних норм права санкція (неустойка), передбачена статтею 785 ЦК України, є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. З огляду на те, що зазначена міра відповідальності застосовується до триваючого правопорушення (неповернення майна орендодавцю), санкція також є тривалою у часі (зобов`язання сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном). Зазначена санкція (неустойка) як така, що визначена спеціальною нормою права, має певні особливості у застосуванні порівняно з іншими штрафними санкціями, які охоплюються загальними визначеннями статті 549 ЦК України. Таким чином, підлягає застосуванню частина другої статті 785 ЦК України як особливої міри відповідальності, що визначена законодавцем за правовою природою як неустойка та має певну специфіку у застосуванні. На неї не поширюється скорочений строк позовної давності, оскільки передбачено право сторони стягнути таку неустойку за весь час неправомірного користування майном після припинення дії договору. До зазначеної неустойки не застосовуються положення статті п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, оскільки інше встановлено частиною другою статті 785 ЦК України. Відповідно застосовується загальна позовна давність в силу ст. 257 ЦК України Отже, ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦКУ, оскільки, на відміну від приписів ст. 549 ЦК України, її не обчислюють у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня). Водночас силу ч. 2 ст. 786 ЦК України перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму.

Також 11.03.2020 у зв`язку з розповсюдженням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Вказаною постановою на всій території України запроваджено карантин в період з 12.03.2020 по 03.04.2020. В подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239, від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956, від 09.12.2020 № 1236, від 21.04.2021 № 405, від 16.06.2021 № 611, від 11.08.2021 № 855, від 22.09.2021 № 981 карантин неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України № 981 від 22.09.2021 року строк дії карантину продовжено до 31.12.2021. В подальшому, в силу п. 19 Прикінцевих положень, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, вищевказаним законом строк позовної давності, встановлений ст.ст. 257, 258 ЦК України, продовжено на строк дії карантину, та в подальшому на період дії надзвичайного стану. Посилання відповідача про сплив строку позовної давності щодо стягнення неустойки, як на підставу для відмови у позові, є необґрунтованими. При цьому, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження обставин об`єктивної неможливості використовувати ним орендоване майно у спірний період, так само як і доказів невикористання у спірному періоді майна у зв`язку з обставинами, за які відповідач не відповідає.

Відповідач також надав додаткові пояснення, посилається на те, що під час розгляду даної справи відповідачем було понесено витрати у сумі 17250,00 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Просить покласти витрати на правову допомогу на позивача. Як докази витрат на правничу допомогу відповідачем надані копії Рахунку № 11/11/23 від 11.11.2023 та Платіжна інструкція № @2PL376172 від 28.01.2024 на суму 9750,00 грн та платіжна інструкція № @2PL377603 від 28.01.2024 на суму 7500,00 грн.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, суд встановив такі обставини.

27 листопада 2019 року ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) уклали договір оренди № А00072468 (далі - Договір), за умовами якого:

орендодавець передає, орендар приймає в тимчасове оплатне користування будівельне та інше обладнання (надалі по тексту - обладнання), а орендар зобов`язується виплачувати орендодавцю орендну плату і, після закінчення терміну оренди, повернути йому зазначене, обладнання (п. 1.1);

найменування обладнання, що передається в оренду, його комплектація, заставна вартість, ціна оренди, мінімальний строк оренди вказуються в відповідних Додатках до цього Договору, який є невід`ємного частиною Договору (п. 1.2);

орендна плата за користування обладнанням розраховується на підставі розцінок орендодавця з розрахунку за одну добу й вказується у відповідному Додатку до цього Договору, який є його невід`ємною частиною. Орендна плата розраховується Орендодавцем і підлягає оплаті Орендарем з дати зазначеної Сторонами в акті прийому - передачі обладнання в оренду. Орендна плата нараховується до дати підписання Сторонами акту повернення обладнання з тимчасового користування (п. 2.1);

вартість оренди, зазначена у відповідному Додатку, дійсна й не підлягає зміні Орендодавцем за умови 100% передоплати Орендарем вартості оренди за весь період, зазначений сторонами в Акті передачі обладнання в тимчасове користування (п. 2.2);

орендар проводить передоплату за оренду обладнання у розмірі 100% на підставі відповідного Додатку до Договору або рахунку, виставленого орендодавцем не пізніше дати передачі обладнання в оренду (п. 3.1);

гарантійний платіж означає платіж по забезпеченню виконання орендарем зобов`язань за цим Договором, та сплачується орендодавцеві, не пізніше дати передачі обладнання в оренду. Розмір гарантійного платежу зазначається у відповідному Додатку і повертається орендарю на умовах, визначених цим Договором. Гарантійний платіж знаходиться у орендодавця без нарахування будь-яких відсотків (п. 3.3);

гарантійний платіж орендодавець самостійно використовує у випадку несплати орендної плати, та/або компенсує за рахунок гарантійного платежу будь-які збитки, заподіяні з вини орендаря, та/або зараховує у якості штрафної санкції (пп. 3.3.1 п. 3.3);

орендодавець у випадку повернення орендарем обладнання з оренди в повному обсязі та підписання акта повернення обладнання з тимчасового користування, повертає гарантійний платіж протягом 1 дня від дати підписання сторонами акта (пп. 3.3.2 п. 3.3);

у випадку продовження терміну оренди або часу фактичного користування обладнанням, орендар зобов`язаний провести 100% передоплату за користування обладнанням понад раніше обумовленого сторонами терміну за наступний період оренди. Оплата нараховується з наступного дня, що слідує за датою закінчення попереднього терміну оренди. Оплата за продовження терміну оренди проводиться в день, що відповідає даті закінчення попереднього терміну оренди (п. 3.4);

початок перебігу строку оренди кожної одиниці обладнання, зазначеного у відповідному додатку до цього Договору, за який нараховується орендна плата, відраховується з дати передачі обладнання за актом передачі обладнання в тимчасове користування (п. 4.1);

термін оренди обладнання розраховується як різниця між датою приймання обладнання з оренди й датою передачі в оренду, за умови 100% повернення обладнання в технічно справному незабрудненому стані. У випадку часткового повернення обладнання, орендодавець нараховує орендну плату згідно своїх розцінок за неповернуте обладнання або його частину (п. 4.3);

при намірі орендаря продовжити термін оренди останній зобов`язаний провести 100% передоплату за користування обладнанням понад раніше обумовленого сторонами терміну оренди за наступний погоджений сторонами термін оренди (п. 4.4);

повернення обладнання здійснюється у зв`язку із закінченням терміну оренди або за письмовою вимогою орендодавця у випадках передбачених даним Договором. Повернення обладнання засвідчується сторонами шляхом підписання акта повернення обладнання з тимчасового користування (п. 5.4).

орендар зобов`язаний:

своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату (пп. 6.2.1 п. 6.2);

повернути обладнання орендодавцю за відповідним Актом передачі обладнання з тимчасового користування в комплектному і технічно справному стані після закінчення терміну оренди або протягом 2-х діб з моменту отримання вимоги Орендодавця (в т.ч. телефоном або за допомогою електронної пошти). (пп. 6.2.8 п. 6.2);

за невиконання або неналежне виконання умов такого договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України (п. 7.1);

за прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди, зазначеного в Акті передачі обладнання в тимчасове користування або додатку до Договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за кожен день прострочення без обмеження терміну нарахування такої неустойки. Неустойка та/або пеня, що застосовані до орендаря у зв`язку із порушенням строків оренди обладнання, не є орендною платою за цим Договором, а є штрафними санкціями (п. 7.2).

Згідно з Додатком № 1 до Договору, датованим 27.11.2019, ФОП ОСОБА_1 в оренду (користування) ОСОБА_2 було передано обладнання, а саме ліси будівельні рамні, 1 компл., на 10 діб, час початку оренди 11:59 - 27.11.2019, плановий час закінчення оренди - 11:59 07.12.2019, вартість оренди обладнання за 1 добу - 100 грн, гарантійний платіж - 2700,00 грн.

Згідно з актом повернення обладнання з тимчасового користування обладнання було повернуто не в повній комплектації 27 листопада 2020, загальна вартість не повернутого обладнання склала 3000,00 грн.

Отже, враховуючи, що термін оренди не був продовжений відповідно до п. 4.4 Договору, то строк оренди закінчився 04 грудня 2019 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 787 ЦК України за договором прокату наймодавець, який здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передає або зобов`язується передати рухому річ наймачеві у володіння та користування за плату на певний строк.

Як було встановлено судом, сторони домовились про строк оренди обладнання тривалістю 07 діб, а саме з 27.11.2019 по 04.12.2019, з проведення орендарем передоплати за оренду обладнання у розмірі 100% та сплати гарантійного платежу не пізніше дати передачі обладнання в оренду.

Вартість оренди обладнання склала 700,00 грн (100,00 грн х 7 діб), гарантійний платіж - 2000,00 грн, всього - 2700,00 грн.

Також сторони узгодили, що при намірі орендаря продовжити термін оренди останній зобов`язаний провести 100% передоплату за користування обладнанням понад раніше обумовленого сторонами терміну оренди за наступний погоджений сторонами термін оренди.

Доказів того, що орендар ОСОБА_2 продовжив строк оренди обладнання позивачем суду не надано.

За таких обставин суд вважає, що відповідачем було здійснено плату за оренду обладнання на передбачений договором строк - 07 днів.

Разом з тим, відповідач як орендар не виконав свого обов`язку щодо повернення обладнання орендодавцю у обумовлений договором оренди строку.

У зв`язку з цим, суд звертає увагу, що пунктом 7.2 Договору оренди передбачено, що за прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди, зазначеного в Акті передачі обладнання в тимчасове користування або додатку до Договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за кожен день прострочення без обмеження терміну нарахування такої неустойки.

Згідно з пп. 3.3.1 п. 3 Договору оренди гарантійний платіж орендодавець самостійно використовує у випадку несплати орендної плати, та/або компенсує за рахунок гарантійного платежу будь-які збитки, заподіяні з вини орендаря, та/або зараховує у якості штрафної санкції.

Відповідач повинен був повернути обладнання з тимчасового користування 04 грудня 2019 року, проте повернув 27 листопада 2020 року. Отже, прострочив повернення майна по закінченню строку оренди на 358 день.

Таким чином, відповідач за користування обладнанням після закінчення терміну оренди повинен був сплатити неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за кожен день прострочення, яка складає 71 600 грн (100,00 грн х 2 х 358 день).

Щодо посилання відповідача на те, що позивач ФОП ОСОБА_1 вже зверталась до ОСОБА_2 з позовною заявою про стягнення заборгованості за Договором оренди № A00072468 від 27 листопада 2019 року (справа № 192/660/23), то суд звертає, що, як вбачається з наданої суду копії рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2023 року, предметом позову була вимога про стягнення орендної плати.

У справі, що розглядається, позивач просить стягнути неустойку у зв`язку з невиконанням обов`язку орендаря повернути обладнання у встановлений договором строк. Суд розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як установлено судом, договір оренди діяв до 04 грудня 2019 року (включно).

У зв`язку з неповерненням 04 грудня 2019 року об`єкта оренди відповідачем, права позивача є порушеними з 05 грудня 2019 року, тобто з наступного дня після закінчення дії договору та невиконання його умов відповідачем (орендарем).

Така неправомірна поведінка відповідача стала підставою для захисту позивачем свого порушеного права, шляхом пред`явлення позову про стягнення з колишнього орендаря (відповідача) неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України за період з 05.12.2019 (наступного дня після закінчення дії договору оренди) по 27.11.2020 (день фактичного повернення об`єкта оренди).

Отже, позовна давність щодо даних позовних вимог має відраховуватися з 05 грудня 2019 року.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.04.2022 у справі № 344/7849/15-ц.

Суд також звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин; запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 23 липня у справі № 932/3422/21.

Разом з тим, 24 лютого 2022 року із 05 години 30 хвилин у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, останній раз Указом Президента України від 23 липня 2024 року № 469/2024, затвердженим Законом України 23 липня 2024 року № 3891-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжений з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Згідно із Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Законом України від 08.11.2023 № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» до ЦК України були внесені зміни та п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено у такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

За таких обставин, враховуючи, що ФОП ОСОБА_1 до суду з позовом звернулась 19 жовтня 2023 року, то позовна давність нею не порушена, а тому підстав для відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності немає.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини, суд позовні вимоги задовольняє повністю.

За змістом ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Оскільки позовні вимоги суд задовольняє повністю, то понесені позивачем судові витрати зі сплаті судового збору у вказаній сумі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

За правилами, встановленими ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 серпня 2024 року, тому його датою є саме 16 серпня 2024 року.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 141, 247, 263, 265, 268 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму неустойки у розмірі 71600 (сімдесят одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок у зв`язку з порушенням зобов`язання за Договором оренди № А00072468, укладеним 27 листопада 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 16 серпня 2024 року.

Інформація про учасників справи:

позивач:

фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Н.В. Ковальчук