КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/1324/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6789/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Капалкіної Ірини Олегівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року у складі судді Матвєєвої Ю.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив:

- стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість в розмірі 60 000 доларів США, 6 % річних за користування грошовими коштами в розмірі 8 758, 36 доларів США та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1 311, 78 доларів США, а всього 70 070, 14 доларів США.

Позов обґрунтовано тим, що 26 жовтня 2017 року відповідачка ОСОБА_1 взяла в борг у його матері ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США строком до 26 грудня 2017 року під процентну ставку 6 % річних, про що було складено розписку. В подальшому, 20 квітня 2018 року дію договору позики було продовжено на тих самих умовах. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

17 січня 2020 року боргову розписку було переписано на користь ОСОБА_2 - сина ОСОБА_3 . Згідно вказаної розписки відповідачка зобов`язувалась повернути борг ОСОБА_2 в розмірі 60 000 доларів США до 31 березня 2020 року. Між тим, відповідачка своє зобов`язання не виконала, зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року у позов ОСОБА_2 - задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Капалкіна І.О. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального, просить скасувати його та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в 2017 році до ОСОБА_1 звернулася її знайома ОСОБА_3 з проханням допомогти вкласти (інвестувати) її грошові кошти у бізнес, оскільки вона знала, що ОСОБА_1 також вкладала свої кошти у бізнес іноземних компаній. ОСОБА_1 повідомила, що в серпні 2015 року вона познайомилась в Хорватії з власником і директором компанії хорватської фірми HD-Export j.d.o.o., який потім в серпні 2017 року запропонував їй стати інвестором.

Вказано, що між ОСОБА_1 та фірмою HD-Export j.d.o.o. було укладено договір про спільну діяльність від 10 жовтня 2017 року, за яким ОСОБА_1 внесла власні кошти у якості інвестування діяльності фірми. Так, ОСОБА_1 була складена розписка від 26 жовтня 2017 року про прийняття нею від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США під 6% річних на строк до 26 грудня 2017 року.

Посилається на те, що розписка від 26 жовтня 2017 року не містить в собі інформації про те, що вказані грошові кошти передавались ОСОБА_1 в борг. В розписці від 26 жовтня 2017 року лише засвідчено факт прийняття грошових коштів.

Вказує, що отримані від ОСОБА_3 грошові кошти були передані ОСОБА_1 представнику хорватської фірми HD-Export j.d.o.o., який був проїздом в м. Київ. Цей факт підтверджується листом фірми HD-Export j.d.o.o. від 22 листопада 2017 року.

Скаржниця зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 і спадкоємцем став її син ОСОБА_2 .

Крім того вказує, що листом від 20 березня 2020 року фірма HD-Export j.d.o.o. повідомила ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із катастрофічною епідемією СOVID-19, карантином і заходами ізоляції, фірма не змогла провести посіві культур і вимушена просити допомогу в компенсації збитків у відповідних структур Хорватії та Євросоюзу. Водночас Торгово-промислова палата України листом від 28 лютого 2022 року№2024/02.0-7.1 засвідчила військову агресію Російської Федерації проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Вважає, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено розрахунок 6% річних. Сума 6% має бути меншою. Крім того, сума 3% річних мала бути зменшена судом першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Титикало Р.С. в інтересах ОСОБА_2 , просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року - залишити без змін.

В судовому засіданні адвокат Сторожук В.А. в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідач всудове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, від його представника адвоката Камінського А.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що адвокат Капалкіна І.О. вже не надає правничу допомогу відповідачу, а новий представник не знайомий зі справою.

Між тим, вказане клопотання не підлягає до задоволення з підстав відсутності доказів на підтвердження вказаних представником відповідача обставин й з урахуванням уникнення затягування розгляду справи, належним повідомленням сторін, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе слухати справу за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

З матеріалів касаційної скарги вбачається, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині не переглядаються.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами, тобто письмовими доказами. При цьому чинне законодавство України не встановлює обов`язковості написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі або ними використовуються інші документи на підтвердження факту передання грошових коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Судувід 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465св18), на яку посилається заявник в касаційній скарзі.

Відповідно до змісту розписки, 26 жовтня 2017 року ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 60 000 дол США строком до 26 грудня 2017 року з процентною ставкою 6 % річних (а.с. 10).

20 квітня 2018 року строк дії договору продовжено на тих же умовах.

17 січня 2020 року вказана розписка про позику грошей у сумі 60 000 дол США зі сплатою 6% річних у ОСОБА_3 , яка померла, переписана на користь сина - ОСОБА_5 та зазначено строк повернення коштів - до 31.03.2020 (а.с.11).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зміст договору свідчить про реальне виконання договору позики за домовленістю сторін та отримання грошей у борг ОСОБА_1 .

Отже, за своїми правовими ознаками, укладений між сторонами договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона-позичальник зобов`язується до здійснення дії - повернення позики, а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого сторони досягли згоди, посвідчили договір нотаріально, хоч не виключається надання розписки позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, що в даній справі не є обов`язковою умовою.

Вказаний договір в силу дії презумпції правомірності правочинів є дійсним.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Доказів повернення суми боргу відповідачкою матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги або заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані підтверджуються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини. які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування статті 545 ЦК України і вказано, що у частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Встановивши, що у позивача наявний оригінал договору позики і відповідачкою належними доказами не доведено повернення позики, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що боргове зобов`язання не виконано, у зв`язку із чим наявні правові підстави для стягнення суми боргу з відповідача відповідно до заявлених вимог та у валюті грошового зобов`язання - доларах США.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц.

Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду про стягнення 3 % річних з боржниці відповідно до вимог статті 625 ЦК України, оскільки права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

З огляду на те, що відповідачка порушила грошове зобов`язання з повернення заборгованості за договором позики, у сумі 60 000 дол США, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з боржниці трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 31 березня 2020 року по 21 грудня 2020року, у розмірі 1311,78 дол США.

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції в частині вимог про стягнення 6% річних у період користування грошовими коштами, в сумі 8758,36 дол США погодитися неможливо.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як свідчать матеріали справи, заявляючи вимоги, позивач просив стягнути з боржниці 6% річних, передбачених умовами договору, за період користування чужими грошима: з 26.10.2017 по 31.03.2020.

Разом з тим, під час підрахунку розміру процентів, позивач припустився помилки, остільки за умовами договору позики ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позику до 31 березня 2020 року.

Отже, останнім днем користування грошовими коштами є 30 квітня 2020 року, а не 31 квітня 2020 року, як зазначено у розрахунку.

За таких обставин, сума 6% річних за користування грошовими коштами становить не 8758,36 дол США, як установив суд першої інстанції, а 8746,02 дол США.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про допущення помилки під час проведення розрахунку процентів за користування грошовими коштами й доходить висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення 6% річних шляхом зменшення відповідної суми з 8758,36 дол США, до 8746,02 дол США, що тягне за собою також зменшення загальної суми боргу з 70070,14 дол США до 70057,8 дол США.

Твердження апеляційної скарги про те, що грошові кошти вона насправді не позичала у ОСОБА_3 , а їх внесла у якості інвестицій у діяльність іноземної фірми в інтересах позичальника - безпідставні.

При цьому, колегія суддів враховує непослідовну позицію захисту відповідачки, яка в районному суді твердила про позику грошей на розвиток власного бізнесу, проте за сплином трьох років перебування спору на вирішенні суду в апеляційній скарзі послалася про фактично передачу нею позичених у ОСОБА_3 грошей у розвиток іноземної фірми в інтересах саме позикодавця.

Згідно вимог ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У рішеннях у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Апеляційний суд виходить з викладеного та презумпції договору, що оформлений у вигляді розписок й відповідачкою не спростований, у яких відповідачка власноручно указала про отримання у ОСОБА_3 грошей у позику з їх поверненням спочатку до 26.12.2017, а з урахуванням продовження строку дії договору - до 31.03.2020 (а.с.10,11).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, з урахуванням викладених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині суми 6% річних за користування грошовими коштами, стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зменшивши цей розмір з 8758,36 дол США до 8746,02 дол США.

Установлений судом розмір боргу, у сумі 60 000 дол США та 3% річних, передбачених положеннями ч. 2 ст.625 ЦК України, в сумі 1311,78 долСША відповідає обставинам справи та є правильним.

Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Капалкіної Ірини Олегівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року змінити в частині суми розміру 6% річних за користування грошовими коштами, стягнутої з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) зменшивши цей розмір з 8 758,36 доларів США до 8 746,02 доларів США.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: