ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виробничої травми, -

В С Т А Н О В И В:

12.09.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що тривалий час працювала у шкідливих підземних умовах праці на підприємстві відповідача.

12.05.1992 року під час роботи з нею стався нещасний випадок, в результаті якого вона отримала тілесні ушкодження. 14.05.1992 року було складено та затверджено акт розслідування нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом № 52. Спочатку первинно їй було встановлено лише 10 % втрати професійної працездатності за довідкою МСЕК від 22.05.1996 року з 15.12.1995 року. В подальшому її стан здоров`я погіршувався і вже 06.09.2004 року позивачці було встановлено 3 групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності за довідками МСЕК № 418854 та № 019758. Позивач вважає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, їй повинна бути відшкодована моральна шкода. Оскільки порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки вона позбавлена можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває біль, фізичні страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Крім того, внаслідок отриманої травми вона постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості.

Просила стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 241 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 90 000 гривень без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 900 грн.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» просить скасувати чи змінити рішення суду першої інстанції,зменшивши розмір моральної шкоди до 60 000 грн. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем порушені права позивача на безпечні та здорові умови праці,склад правопорушення в діях відповідача відсутній. Зазначає, що моральна шкода повинна відшкодовуватися за рахунок Фонду соціального страхування. Не з`ясовано факт відсутності у позивача інших факторів,які можуть бути причиною психічних страждань. Також відсутні й докази зусиль, які позивач докладає для організації свого життя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 241000 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», що підтверджується записами у трудовій книжці. 17.04.1996 року позивачку було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

12.05.1992 року з позивачкою стався нещасний випадок на виробництві. Згідно акту № 52 про нещасний випадок на виробництві встановлено, що 12.05.1992 року о 10.00 год з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, а саме при завантаженні бортової машини ОСОБА_2 кинула дошку в кузов, при цьому дошка вдарилася о борт автомобіля, відлетіла в сторону де знаходилася ОСОБА_1 та вдарила останню по голові.

За висновком МСЕК від 22.05.1996 року ОСОБА_1 встановлено 10% втрати професійной працездатності з 15.12.1995 року безстроково.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, оскільки позивачу первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності 22.05.1996 року, то право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з 22.05.1996 року. Зміна впослідуючому відсотку втрати працездатності не впливає на визначення розміру відшкодування шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачеві встановлена стійка втрата професійної працездатності у зв`язку із виробничою травмою, чим спричинено моральну шкоду, тому відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України роботодавець повинен відшкодувати завдану працівнику моральну шкоду.

Проте стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, включена до зазначеного кодексу на підставі Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24 грудня 1999 року, який набрав чинності 13 січня 2000 року.

До набрання чинності зазначеними нормами правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди були врегульовані Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, ухваленими після спричинення позивачу травми та до виникнення права у позивача на відшкодування моральної шкоди.

У відповідності до положень п.11 Правил "Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків" відшкодування власником підприємства, установ і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідачем, однак необґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення ст. 237-1 КЗпП України, яка набрала чинності лише 13 січня 2000 року.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Отже, судом встановлено завдання позивачеві у зв`язку з ушкодженням здоров`я та втратою працездатності фізичного болю та душевних страждань, що характеризують моральну шкоду. Крім того, встановлено, що причиною нещасного випадку стала необережність самого потерпілого.

Відповідач у своїх запереченнях не посилався на те, що позивач раніше уже використав своє право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із ушкодженням здоров`я на виробництві та таких доказів суду не надав.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції правильно враховано що травмування сталося ще в 1992 році за необережності самого потерпілого, глибину фізичних та душевних страждань, зокрема ступінь втрати працездатності, тривалість фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках. Підстав для зменшення визначеної судом першої інстанції суми не вбачається.

Доводи апелянта на те, що моральна шкода повинна відшкодовуватися Фондом соціального страхування є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло в 1996 році, в період діїЗакону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року,якими відповідальність за спричинення моральної шкоди покладалася на власника підприємства або уповноважений ним орган.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що стягнута сума моральної шкоди не підлягає оподаткуванню, оскільки моральну шкоду завдано подією, яка відбулася до набрання чинності новою редакцією підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, тобто до 25 травня 2020 року, коли до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включався дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, окрім сум, що за рішенням суду спрямовувалися на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Судом встановлено, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача 22.05.1996 року, тому визначена судом сума моральної шкоди стягується без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Таким чином доводи апеляційної скарги в зазначеній частині не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За встановлених обставин підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, однак при ухваленні судового рішення судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, про те це не призвело до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову,що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 241000 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення .

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: