Провадження № 22-ц/4808/896/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Томин О.О.,

секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання дій протиправними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Антоняком Т.М. 17 квітня 2024 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 23 квітня 2024 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подано позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги теплопостачання до квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає відповідач.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Водночас, в перехідний період від моменту введення в дію (01.05.2019р.) Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг, пунктом 3 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У разі, якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

При цьому пунктом 4 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що не пізніше як протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, співвласники багатоквартирних будинків, незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком, зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першої статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.

Таким чином, у зв`язку із тим, що п`ятимісячний строк переноситься по суті на невизначений період, то протягом цього часу зберігають дію всі договори, які діяли до вступу в силу даного закону.

Відтак, неукладення договорів, які передбачені новим Законом, не виключає можливість стягнення з боржника на користь заявника вартості отриманих послуг з надання теплопостачання.

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» оприлюднено договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води, як договір приєднання (офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua).

Цей договір є підставою для публічно-правових взаємовідносин підприємства з усіма без винятку споживачами, які підпадають під цю категорію.

Крім того, між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та ОСОБА_1 укладено договір №68/19 про розстрочку погашення заборгованості за поставлену теплову енергію, згідно якого боржник визнав борг в сумі 20 000,00 грн, що утворився станом на 01.03.2019 року, та зобов`язувався його погасити до 18.03.2022 року, а також до 20 числа кожного місяця протягом дії договору здійснювати оплату поточних нарахувань за надані комунальні послуги.

Термін дії вказаного договору закінчився 18.03.2022 року, однак взяті на себе зобов`язання згідно цього договору боржник не виконує.

Враховуючи укладення договору розстрочки, борг визнаний боржником. А також борг, що виник після закінчення строку дії договору, знаходиться в межах трирічного строку позовної давності.

Відповідач свої зобов`язання як споживач виконував неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 01.06.2023 року утворилася заборгованість в розмірі 32 539,86 грн з оплати за постачання теплової енергії та гарячого водопостачання. Відсутність відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, та факт відсутності реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.

Позивач просив стягнути заборгованість з відповідача ОСОБА_1 за надані послуги теплопостачання в розмірі 32 539,86 грн та судовий збір (а.с.1-2).

ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання дій відповідача протиправними.

В обґрунтування зазначив, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» намагається стягнути з нього неіснуючий борг за ненадані послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, 10.04.2017 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про стягнення з нього заборгованості за послуги теплопостачання в розмірі 11 667 грн 64 коп (справа № 344/4922/17). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.04.2017 року у цій справі в прийнятті заяви Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з перебуванням спору поза межами строку позовної давності.

Цього ж року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» повторно звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про стягнення з нього заборгованості за послуги теплопостачання уже у розмірі 12 417 грн 79 коп (справа № 344/8180/17). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 03.12.2018 року у справі № 344/19866/18 судовий наказ по справі № 344/8180/17 від 18.09.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 користь Державного міського підприємства Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованості за надані послуги теплопостачання у розмірі 12 417 грн 79 коп та 800,00 грн витрат по оплаті судового збору скасовано через те, що заявлено вимоги за послуги з теплопостачання, які у його квартирі не подаються вже протягом 10 років, а також стягувачем були пропущені строки звернення до суду.

Окрім того, у 2022 році ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» також звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про стягнення з нього заборгованості за послуги теплопостачання в розмірі 52 539 грн 86 коп (справа № 344/9032/22). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.10.2022 року у цій справі судовий наказ від 16.08.2022 року скасовано у зв`язку з неврахуванням строків позовної давності, а також ненаданням ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» акту-претензії про неналежне надання або ненадання послуг, складеного згідно постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 № 933, чинної на той час. Цим актом-претензією зафіксовано ненадання послуг з централізованого опалення споживачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , в період з 04.11.2008 року по 20.02.2019 року.

В усіх випадках зазначені дії Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про нарахування неіснуючої заборгованості за ненадані послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_2 є протиправними, а вимоги про стягнення такої неіснуючої заборгованості є необґрунтованими та безпідставними.

По-перше, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» при вчиненні таких дій завжди не враховує строки позовної давності відповідно до статей 256-257 Цивільного кодексу України.

По-друге, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» при вчиненні таких дій не враховує акт-претензію про неналежне надання або ненадання послуг, складений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 року № 933, чинної на той час. Цим актом-претензією зафіксовано ненадання послуг з централізованого опалення споживачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , в період з 04.11.2008 року по 20.02.2019 року.

Також починаючи із вказаної дати і по день подання позову за цією адресою послуги з централізованого опалення не надавались і не могли надаватись по причині повної відсутності у квартирі труб подачі теплопостачання.

Ним вживались заходи досудового врегулювання спору шляхом неодноразового відвідування ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», розмов із фахівцями та керівництвом відповідача, проханням, щоб вони документально та в рамках чинного законодавства обґрунтували свої дії, однак це повторювалось знову і знову.

Зважаючи на вищезазначене позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив визнати протиправними дії Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про нарахування та стягнення неіснуючої заборгованості за ненадані послуги з теплопостачання з нього за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24-26).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2024 року первісний позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 32 539,86 грн та 2684,00 грн витрат по оплаті судового збору. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання дій протиправними (а.с.79-85).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на його незаконність та необґрунтованість.

Апелянт вказує, що судом неправильно оцінено акт-претензію про неналежне надання або ненадання послуг. Цим актом-претензією зафіксовано ненадання послуг з централізованого опалення у належну йому квартиру в період з 04.11.2008 року по 20.02.2019 року.

Зазначає, що судом взято до уваги твердження представника ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», що копія акту-претензії не містить обов`язкових підписів виконавця послуг, однак не взято до уваги положення чинних на той час нормативних документів, якими передбачено порядок дій у таких випадках, що призвело до неправильного визначення обставин правовідносин.

Так, у Правилах надання послуг з централізованого опалення (чинних на період спірних правовідносин) у пункті 29 зазначено, що споживач має право на звільнення від сплати за послуги у разі їх ненадання. 20 лютого 2019 року ним складено у двох примірниках акт-претензію про ненадання послуг з централізованого опалення, починаючи з 04.11.2008 року. Цього ж дня цей акт-претензію надано для підписання ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», про що свідчить їхній вхідний штамп на першій сторінці акту, де зазначено дату отримання 20.02.2019 року та вхідний номер 292/17.

Однак, з того часу по сьогоднішній день жоден представник ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» а ні підписав цей акт-претензію, а ні повідомив про його задоволення чи відмову з обґрунтуванням причин такої відмови.

Тоді акт-претензію від 20.02.2019 року підписали два споживачі цього ж будинку АДРЕСА_3 .

На думку апелянта, цей факт підтверджує про дійсне ненадання послуг з централізованого опалення від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до належної йому квартири.

Більше того, нові згадані відповідачем Правила надання послуг з постачання теплової енергії,затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 830 передбачають, що у разі неприбуття виконавця в установлений строк або необґрунтованої відмови виконавця підписати акт-претензію, такий підписується споживачем та не менш як двома споживачами, які проживають (розташовані) у сусідніх будівлях (у приміщеннях, якщо послуга надається у багатоквартирному будинку). У разі ненадання виконавцем відповіді в установлений строк претензії споживача вважаються визнаними таким виконавцем (пункт 57-58 нових Правил).

Зазначає, що суд неповно і не всебічно дослідив долучений позивачем комісійний акт від 28.03.2017 року. Цієї комісії в його квартирі не було. А абзац із приписом виконаний іншим почерком і біля нього відсутні підписи чотирьох членів комісії.

У додаткових поясненнях від 23.01.2024 року вказано, що 05 червня 2019 року складено акт на відключення будинку по АДРЕСА_3 , відповідно нарахування за послуги теплопостачання припинено з дати складення акту. Натомість, суд неправильно обґрунтовує дотримання ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» строку позовної давності їхнім твердженням, що договір між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та відповідачем діяв до 18.03.2022 року, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Наголошує, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» включило до розрахунку періоди, з моменту виникнення права вимоги за які пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги. Також пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд з такою вимогою.

Вказує, що у квартирі АДРЕСА_1 більше 15 років (з 2008 року) відсутні засоби обігріву - батареї. А, отже, теплопостачання від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» з 2008 року не поступало і послуги підприємством до належної йому квартири не надавались. Таким чином, відсутні підстави для нарахування оплати за теплопостачання чи за будь-які інші послуги, які йому не надавались і ним не отримувались ще з 2008 року.

Крім того, судом не взято до уваги обов`язковість фактів, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили у справах №344/8180/17, №344/9032/22.

За наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до нього про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 32 539,86 грн та задовольнити зустрічний позов (а.с.89-97).

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подано відзив на апеляційну скаргу. Просять в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін (а.с.116-123).

У судове засідання сторони не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення житлового приміщення відповідача від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг теплопостачання у зазначений в позовній заяві період, в матеріалах справи наявний акт про самовільне демонтування приладів опалення, врахувавши, що законом не передбачено обов`язку скасування заборгованості споживачам, котрі самовільно від`єдналися від системи централізованого опалення, дійшов висновку, що відповідач незалежно від споживання цієї послуги або відмови від надання такої зобов`язаний сплатити надані послуги.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що оскільки позивачем за зустрічним позовом укладено договір про розстрочку заборгованості за поставлену теплову енергію, такі дії відповідача свідчать про визнання ним заборгованості, відтак його твердження про те, що борг є неіснуючим не відповідає дійсності, дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

З таким такими висновками не в повній мірі погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру №704123 від 23.07.2024 року.

Відповідач не заперечував у суді тих обставин, що він є споживачем житлово-комунальних послуг.

Позивачем ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 не здійснював оплату за постачання теплової енергії, у зв`язку з чим виникла заборгованість за послугу з постачання теплової енергії в сумі 32 539,86 грн, на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості (а.с.3). Також зазначив, що відповідно до укладеного між сторонами договору про розстрочку заборгованості за поставлену теплову енергію боржник визнав борг в сумі 20 000,00 грн, що утворився станом на 01.03.2019 року.

В матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_1 , датовані 21.03.2017 року та 27.03.2017 року, адресовані директору ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про відключення належної йому квартири від мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання та в яких він наголошує про відсутність протягом тривалого часу комунікацій теплокомуненерго (а.с.59-60).

Відповідно до акту, складеного комісією представників ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 28.03.2017 року, у квартирі АДРЕСА_1 батареї від центрального опалення відключені, прилади опалення демонтовані самовільно. Винесений припис: відновити центральне опалення після закінчення опалювального сезону. Цей акт підписаний відповідачем ОСОБА_1 (а.с.61).

Також матеріалах справи наявний акт-претензія від 20 лютого 2019 року про ненадання послуг з централізованого опалення, складений споживачем ОСОБА_1 . Період порушень з 01.10.2008 року по день складення даного акту-претензії. Акт підписаний лише споживачем (відповідачем по справі) ОСОБА_1 , зареєстрований адміністрацією позивача за вхідним № 292/17 (а.с.49-50).

Саме на цей акт посилається відповідач як на доказ про те, що послуги з теплопостачання позивачем не надавалися з 2008 року.

Разом з тим, у заяві, поданій ОСОБА_1 від 11.03.2019 року, адресованій директору ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», зареєстрованій адміністрацією позивача за № 361/17, вказано, що власниками квартири АДРЕСА_1 у 2008 році проведено демонтаж централізованого опалення у зв`язку з тим, що виник аварійний стан при монтажі індивідуального опалення жителем квартири АДРЕСА_4 . В процесі виконання вказаних робіт також було пошкоджено і транзитний теплопровід, який проходить через його ( ОСОБА_1 ) квартиру. Відключення від послуг централізованого опалення, а також монтаж індивідуального проводились без погодження з ним. Про цей факт дізнався після подачі теплоенергії 01.11.2008 року. На загальних зборах мешканців будинку прийнято рішення про відключення вказаного будинку від централізованого опалення з 01 травня 2019 року. Просив припинити нарахування за користування теплоенергією з 01 березня 2019 року. Визнав заборгованість станом на 01 жовтня 2018 року (в тому числі абонплату станом на 01.03.2019 року) в сумі 24 860,00 грн (а.с.43).

Крім того, позивачем поданий договір від 18.03.2019р., укладений між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та ОСОБА_1 № 68/19 про розстрочку погашення заборгованості за поставлену теплову енергію, згідно якого боржник визнав борг в сумі 20 000 грн, що утворився станом на 01.03.2019 року та зобов`язувався його погасити до 18.03.2022 року по 555, 56 гривень, а також до 20 числа кожного місяця протягом дії договору здійснювати оплату поточних нарахувань за надані комунальні послуги. Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення щодо квартири АДРЕСА_1 (а.с.4).

Цей договір відповідачем ОСОБА_1 не оспорюється, тому у суду відсутні підстави ставити його під сумнів.

Згідно довідки за опалення (за 2019р.) ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» від 23.10.2023 року, за особовим рахунком № НОМЕР_1 ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , залишок на 01.01.2019 року становив 29 484,46 грн. В квітні 2019 року боржником сплачено в рахунок погашення заборгованості 4 860,00 грн та у травні 2019 року - 1 200,00 грн, разом - 6 060,00 грн. Обчислюється борг - 32 539,86 грн.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію типового індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії від 01 грудня 2021 року (без підписів сторін) (а.с.5-10).

Договір про надання послуг з постачання теплової енергії між позивачем та відповідачем не укладався.

Хоча договір між позивачем та відповідачем не укладався, однак, обов`язок щодо ініціативи укладення договору покладається на споживача послуг, тому суд вірно визначив, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Цивільним Кодексом України та спеціальним законодавством: Законом України "Про теплопостачання", Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року N 1875-IV, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV (Закон втратив чинність з 1 травня 2019 року (згідно із Законом України від 9 листопада 2017 року N 2189-VIII, враховуючи зміни, внесені Законом України від 7 червня 2018 року N 2454-VIII), Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який введений в дію з 01 травня 2019 року .

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, яким регулювались правовідносини до 01 травня 2019 року, комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яким регулюються правовідносини між сторонами з 01 травня 2019 року і на день розгляду справи, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Крім того, відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належали, зокрема встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону (п.2); затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням (п.3); визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства (п.4).

В силу приписів статті 19 Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

10.04.2014 року ст. 19 Закону доповнено частиною 4, якою встановлено, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація ).

Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобов`язаний підготувати та укласти договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Цьому праву споживача кореспондує обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності, врегульовані Законом України «Про теплопостачання».

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил.

Згідно з частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

За змістом п. 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п. 20 Правил надання послуг із централізованого опалення плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції, тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

З 10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII у первинній редакції на день його прийняття, відповідно до пунктів 1 та 2 Прикінцевих та Перехідних положень якого цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 7 частини першої, пункту 10 частини другої та пункту 2 частини четвертої статті 7, частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18, частини першої статті 26, які вводяться в дію з 1 січня 2019 року. Визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" з дня введення в дію цього Закону.

У пункти 1 та 2 розділу VI внесені зміни ї їх редакція прийнята Законом № 2454-VIII від 07.06.2018: цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 травня 2019 року, крім: статті 1, частини першої статті 2, статей 3-7, 9, 11, 12, частини другої статті 26, статей 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), частини другої статті 2, частин третьої та четвертої статті 8, частин другої та третьої статті 10, статті 15, частин першої, третьої та п`ятої статті 16, статті 18, частини п`ятої статті 28, пунктів 2, 3-1, 6, підпункту 1, підпункту "б" підпункту 2, підпунктів 5 та 11 пункту 8 цього розділу, які вводяться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом; частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18, які вводяться в дію з 1 січня 2019 року.

Визнати таким, що втратив чинність, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., № 47, ст. 514 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону, крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до цього Закону, до житлово-комунальних послуг належать, зокрема послуги з постачання теплової енергії (п.3 ч.1 статті 5), споживач наділений правом отримання житлово-комунальних послуг, відповідно покладений на споживача обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг (стаття 7).

Згідно зі статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок договору або закону.

Доводи апелянта про те, що його квартира відключена від отримання послуг теплопостачання, тому у нього не виникло обов`язку по сплаті послуг, не заслуговують на увагу.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 грудня 2021 року у справі № 607/25229/18 (провадження № 61-13855св19) зроблено висновок, що «відповідно до Порядку № 4 від 22 листопада 2005 року для вирішення питання відключення споживача від мережі централізованого опалення він повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі з відповідною письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляється протоколом. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання. Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169 внесено зміни до Порядку від 22 листопада 2005 року № 4, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком № 4 від 22 листопада 2005 року процедури. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192цс15, постановах Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 209/4950/15-ц (провадження № 61-12661св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 683/2223/17 (провадження № 61-44982св18), від 18 вересня 2019 року у справі № 215/1724/16-ц (провадження № 61-1632св18).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 953/24063/19 (провадження № 61-5095 св 21) вказано, що «17 вересня 2019 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2019 року № 169 «Про затвердження Порядку відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води» (далі - Порядок № 169). Пункт 1 розділу ІІІ Порядку № 169 визначає, що власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до мережі (системи) централізованого опалення (теплопостачання) (далі - ЦО) та системи (мережі) постачання гарячої води (далі - ГВП), мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні. Для відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку звертається до органу місцевого самоврядування з письмовою заявою в довільній формі із зазначенням причини відокремлення (відключення) та подає інформацію про намір влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) такої квартири чи нежитлового приміщення (пункт 3 розділу ІІІ Порядку № 169). Заява про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від ЦО та ГВП передається на розгляд постійно діючої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води (пункт 4 розділу ІІІ Порядку № 169). Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проєкту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків. За потреби, власник забезпечує виготовлення проєкту встановлення системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні, виготовленого відповідно до державних будівельних норм і правил (пункт 7 розділу ІІІ Порядку № 169).

Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади».

Позивач наголошував, що 05 червня 2019 року складено акт на відключення будинку по АДРЕСА_3 , відповідно нарахування за послуги теплопостачання припинено з дати складання такого акту.

Безперечно, ОСОБА_1 21.03.2017 року та 27.07.2017 року звертався до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» із відповідними заявами про відключення від мережі теплопостачання та направлення комісії до квартири.

28.03.2017 року комісією ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» в присутності ОСОБА_1 складено акт про те, що прилади опалення демонтовані самовільно.

Отже, ОСОБА_1 не дотримано визначеної Порядком № 4 від 22 листопада 2005 року процедури та не надано до суду акта встановленої форми, затвердженого комісією з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж центрального опалення, який є підставою для відключення від мереж.

Відповідачем ОСОБА_1 подана заява позивачу про визнання боргу станом на 01 березня 2019 року в сумі 24 860 грн., що закріплено у договорі, укладеному між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та ОСОБА_1 18.03.2019 року № 68/19 про розстрочку погашення заборгованості за поставлену теплову енергію.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

На виконання умов зазначеного Договору ОСОБА_1 оплачено за надання таких послуг 4860,00 грн та 1200,00 грн.

Зазначені дії відповідача свідчать про визнання ним заборгованості.

Враховуючи, що ОСОБА_1 здійснено самовільне відключення від системи централізованого теплопостачання, що не звільняє його як споживача послуг від відповідальності за невиконання обов`язків щодо сплати за фактично наданої теплової енергії, а також враховуючи визнання ним заборгованості, у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні первісного позову.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності належних доказів відключення квартири від мереж централізованого опалення, а самовільне відключення від мереж не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Щодо пропуску строків позовної давності, слід виходити з такого.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Із Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» зверталося із заявами про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання із ОСОБА_1 .

Так, 12.04.2017 року ухвалою Івано-Франківського міського суду у прийнятті заяви ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 в розмірі 11 667,64 грн яка виникла відповідно до представленого стягувачем розрахунку заборгованості з березня 2014 року, відмовлено (справа №344/4922/17).

18.09.2017 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 12 417,79 грн (справа №344/8180/17).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 заперечує надання послуг теплопостачання позивачем з 2008 року, однак у поданій позивачу заяві визнає заборгованість станом на 01 жовтня 2018 року (в тому числі абонплату станом на 01.03.2019 року) в сумі 24 860,00 грн та просить припинити нарахування за користування теплоенергією з 01 травня 2019 року (а.с.43).

Згідно п.7 договору № 68/19 від 18.03.2019 року про розстрочку погашення заборгованості за послуги центрального опалення по АДРЕСА_2 , що утворилася станом на 01.03.2019 року, який було укладено між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та ОСОБА_1 , такий набирає чинності з моменту укладення і діє до 18 березня 2022 року.

Згідно пункту 4 даного Договору, споживач визнає заборгованість, що виникла, та зобов`язується забезпечити своєчасне забезпечення боргу за послуги та здійснювати оплату поточного нарахування до 20 числа кожного місяця протягом дії договору згідно з умовами та в розмірах, визначених умовами договору (по 555,56 грн боргу за поточні нарахування) (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_1 здійснював оплати за договором у квітні та травні 2019 року.

16.08.2022 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано судовий наказ про стягнення із боржника ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 32 539,86 грн заборгованості за послуги теплопостачання (справа №344/9032/22).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25.10.2022 року судовий наказ по справі №344/9032/22 від 16.08.2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованості за послуги теплопостачання - скасовано та роз`яснено стягувачу, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті в порядку позовного провадження.

Відповідно до статті 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020, який набрав чинності 02 квітня 2020 року), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Строк дії карантину неодноразово продовжувався.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 року), у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З огляду на викладене слід вважати, що перебіг строку позовної давності перервався у зв`язку із визнанням вимог ОСОБА_1 у березні 2019 року і укладенням ним договору про розстрочку та частковою їх оплатою у квітні та травні 2019 року. Його перебіг розпочався спочатку. А з квітня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину. З 24 лютого 2022 року взагалі зупинений.

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулось до суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 11 липня 2023 року, тобто в межах строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із визначеним судом розміром заборгованості за послуги теплопостачання.

Колегія суддів не бере до уваги надані позивачем довідки про заборгованість, згідно яких станом на 01.01.2019 року така становила 29 484,46 грн (а.с.42), а станом на 01.06.2020 року - 32 539,86 грн (а.с.3), оскільки відповідно до договору про розстрочку заборгованості від 18.03.2019 року сторони дійшли згоди, що станом на 01.03.2019 року заборгованість становить 20 000,00 грн і поточні платежі (а.с.4).

Інших розрахунків заборгованості в матеріалах справи немає. Утворення заборгованості на суму 32 539,86 грн не доведено належними та допустимими доказами. Зокрема, позивач не подав жодного розрахунку, з якого можливо булом перевірити цей розмір заборгованості (за які місяці якого року і яка сума нарахована згідно площі квартири і відповідного тарифу).

На вищенаведені норми закону та обставини справи суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак помилково стягнув з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення у повному обсязі в розмірі 32 539,86 грн.

Враховуючи заяву відповідача про визнання заборгованості станом на 01.10.2018 року в сумі 24 860,00 грн, а також взявши до уваги довідку позивача від 23.10.2013 року про сплату ОСОБА_1 за послуги теплопостачання в квітні 2019 року 4860,00 грн та у травні 2019 року 1200,00 грн (разом - 6060,00 грн), суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість у розмірі 18 800,00 грн (24860,00-6060,00).

Таким чином з наведених обставин встановлено, що відповідач має зобов`язання перед позивачем по оплаті житлово-комунальних послуг. Враховуючи відсутність спливу позовної давності та з урахуванням несплати відповідачем житлово-комунальних послуг, з останнього на користь позивача слід було стягнути за надані житлово-комунальні послуги суму 18 800,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 , колегія суддів не в повній мірі погоджується із підставами відмови у його задоволенні.

Предметом зустрічного позову є визнання протиправними дій Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», які полягають у нарахуванні та стягненні неіснуючої заборгованості за ненадані послуги з теплопостачання.

Так, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)).

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17).

Згідно вимог п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України закріплений спосіб захисту цивільних прав шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб і службових осіб, тобто чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їх посадові і службові особи, а тому підставою для подачі такого позову слугують прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвело до заподіяння шкоди особі.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», проведення нарахувань (перерахунку нарахувань) та облік заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання є питанням внутрішнього бухгалтерського обліку ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», а тому нарахування заборгованості є правом кредитора.

Вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про те, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання протиправними дій відповідача про нарахування та стягнення неіснуючої заборгованості за ненадані послуги неправомірними не забезпечують ефективного способу захисту його прав , оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелюють негативні наслідки порушення права, повинні супроводжуватися іншими вимогами, зокрема, про здійснення перерахунку заборгованості або її списання з наведенням відповідних підстав.

Відсутність порушеного права чи невідповідність (неефективність) обраного позивачем способу захисту є підставою для прийняття судом рішення про відмову у зустрічному позові.

Частиною четвертою статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Суд хоча і прийняв правильне по суті рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, проте дійшов помилкового висновку про підстави такої відмови, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в цій частині та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд змінив суму коштів, яка підлягає стягненню, із відповідача на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» слід стягнути сплачений судовий збір відповідно розміру задоволених позовних вимог за подання позовної заяви, що становить 2684,00 грн. З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго на користь відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1,5% від ціни позову в сумі 4026,00 грн (2684,00 х 1,5%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2684,00 грн за подання позовної заяви, а відповідачу з позивача підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1342,00 грн, з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця в компенсації судових витрат в сумі 1342,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2024 року скасувати в частині задоволення у повному обсязі позову Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Ухвалити нове рішення.

Позов Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, буд. 59 а, ) заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 18 800,00 гривень (вісімнадцять тисяч гривень нуль копійок).

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Змінити розподіл судових витрат та стягнути з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, буд. 59 а, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1342,00 грн (одна тисяча триста сорок дві гривні нуль копійок).

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання дій протиправними змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 26 липня 2024 року.