Справа № 165/3304/24 Головуючий у 1 інстанції: Гайворонський О. В.
Провадження № 22-ц/802/924/24 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю:

представника заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Опевалової С. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), про встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Улибіною-Вельгус Мартою Віталіївною, на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 29 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року заявник ОСОБА_2 через свого представника адвоката Улибіну-Вельгус М. В. звернувся в суд із зазначеною заявою, яку обґрунтував тим, що він з 14 вересня 2022 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , вони спільно проживають однією сім`єю з 2021 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась дочка ОСОБА_6 . Зазначив, що у нього є дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання якої він сплачує аліменти. Окрім того, у його дружини ОСОБА_3 є двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Біологічний батько дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не цікавиться життям власних дітей, матеріально їх не забезпечує. Його дружина ОСОБА_3 та діти перебувають на повному його утриманні, оскільки дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною, він є єдиним годувальником у сім`ї.

На даний час він проходить військову службу. З врахуванням того, що на його утриманні перебувають четверо дітей віком до 18 років, 10 червня 2024 року він подав рапорт на звільнення, проте йому було відмовлено через відсутність підтвердження факту перебування дітей на його утриманні. Встановлення факту перебування на його утриманні чотирьох дітей віком до 18 років необхідне для звільнення з військової служби відповідно до абзацу 4 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для забезпечення гарантованого захисту багатодітних сімей, зокрема дітей, щодо їх утримання, а також розповсюдження на дітей соціальних пільг, гарантій та компенсацій наданих Законом України «Про соціальний, захист військовослужбовців та членів їх сімей», що є підставою звернення до суду із заявою про встановлення цього факту.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд встановити факт перебування на його утриманні чотирьох неповнолітніх дітей ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 29 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі.

Не погоджуючись із постановленою судом ухвалою, ОСОБА_2 через свого представника адвоката Улибіну-Вельгус М. В. подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_12 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, представник заінтересованої особи Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_12 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заявник ОСОБА_2 , заінтересовані особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення представника заявника ОСОБА_2 ОСОБА_1 , представника заінтересованої особи Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_12 та вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу заявника ОСОБА_2 слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції вважав, що між заявником і військовою частиною існує спір з приводу реалізації права на звільнення з військової служби, який відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Такі висновки суду зроблені з порушенням вимог закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні, ОСОБА_2 зазначив, що він з 14 вересня 2022 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась дочка ОСОБА_6 . Крім того у нього є дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання якої він сплачує аліменти. У його дружини ОСОБА_3 є двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Біологічний батько ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не цікавиться життям власних дітей, матеріально їх не забезпечує. Дружина та діти перебувають на повному його утриманні, оскільки дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною, він є єдиним годувальником у сім`ї.

На даний час заявник ОСОБА_2 проходить військову службу. 10 червня 2024 року він подав рапорт на звільнення з військової служби. Йому було відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки він не підтвердив, що на його утриманні перебувають четверо неповнолітніх дітей.

При цьому ОСОБА_2 зазначав, що встановлення такого факту, що має юридичне значення, йому необхідне для звільнення з військової служби відповідно до абзацу 4 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для забезпечення гарантованого захисту багатодітних сімей, зокрема дітей, щодо їх утримання, а також розповсюдження на дітей соціальних пільг, гарантій та компенсацій наданих Закону України «Про соціальний, захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно статей 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Обов`язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом у порядку адміністративного судочинства, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому суб`єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб`єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Приватно - правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства (частина 1 статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Як передбачено частиною 2 статті 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

У своїй постанові № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Пленум Верховного Суду України роз?яснив, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 січня 2024 року у справі 560/17953/21 зробила висновок, що чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду визнала неефективним підхід до визначення юрисдикції спорів про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

У цій постанові підкреслено, що до юрисдикції цивільних судів справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У своїй заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_2 зазначив, що від встановлення юридичного факту перебування неповнолітніх дітей на його утриманні залежить його звільнення з військової служби відповідно до абзацу 4 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для забезпечення гарантованого захисту багатодітних сімей.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заява ОСОБА_2 про встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні не належить до юрисдикції цивільного суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що із-за порушенням судом норм процесуального права ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Улибіною-Вельгус Мартою Віталіївною, задовольнити.

Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 29 липня 2024 року у цій справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді