Справа № 202/167/24
Провадження № 2/202/2688/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

09 січня 2024 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на те, що 15.12.2021 року відповідач ОСОБА_3 отримала в борг від позивача грошові кошти у сумі 479000,00 грн. Свої зобов`язання відповідач належним чином не виконує та борг не повертає (на даний час було повернено лише 23350,88 грн., в вересні 2023 року 400 євро (по курсу 15695,24 грн.); в жовтні 2023 року 200 євро (по курсу 7655,64 грн.). Кінцевий строк повернення позики 15.12.2023 року.Однак зазначений обов`язок відповідачем не було виконано. Просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за тілом позики: 455 649,12 грн., 3% річних 749,01 грн., а всього 456 398,10 грн. та витрати на сплату судового збору у розмірі 4 563,98 грн. та витрати на правничу допомогу.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2024 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П.

В порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України, 10 січня 2024 року суддею сформовано запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_3 , на який надано відповідь № 400211 від 10.01.2024.

Ухвалою судді від 11 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2024 року залучено в якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2024 року прийнято заяву про зміну предмета позову, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В позовній заяві позивач вказав, що на час взяття позики ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . З посиланням на ст.ст.60,61,68,69 СК України просив суд: стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за тілом позики: 455 649,12 грн., 3% річних - 749,01, 00 грн., а всього 456 398,10 грн.; стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: витрати на сплату судового збору у розмірі 4563,98 грн. та витрати на правничу допомогу.

09.07.2024 року від співвідповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позов не визнає. Вказав, що він не перебуває і ніколи не перебував у будь-яких боргових зобов`язаннях з позивачем ОСОБА_1 , не брав у нього гроші в борг і не звертався до нього з проханням про надання грошової позики у грудні 2021 року. Факт отримання родиною ОСОБА_5 грошових коштів, який позивач вважає підтвердженим розпискою, написаною ОСОБА_3 , до нього не має ніякого відношення, оскільки він не отримував від позивача грошей, йому не відомо, коли та на які цілі брала грошові кошти у нього у борг колишня дружина. Згоди на отримання грошей в борг він ні в усній, ні в письмовій формі не надавав. Зазначив, що з січня 2022 року сімейно-шлюбні відносини між ним і ОСОБА_3 були остаточно припинені, про що він зазначав у позовній заяві про розірвання шлюбу, що було підтверджено відповідачкою по справі ОСОБА_3 , і що знайшло своє відображення у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023 року (справа №202/35/23).

Він не виключає, що ОСОБА_3 брала в борг грошові кошти у ОСОБА_1 , однак витратила вона їх виключно на власні потреби, а не на потреби родини, про що свідчить відсутність придбань нерухомого майна чи вкладень грошових коштів в сімейний бізнес. В самому тексті розписки також не зазначено на які саме потреби ОСОБА_3 взяла в борг грошові кошти. Вказав, що не виникало солідарного обов`язку зі сплати заборгованості за договором позики.Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього суми заборгованості та судових витрат.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити з наведених в позові підстав. Позивач вказав, що відповідачі неодноразово брали в нього в борг грошові кошти для спільного бізнесу та повертали борг. Він спілкувався як з ОСОБА_3 так із ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. Про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. Про причину неявки не повідомила. Заяв та клопотань не надійшло.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Скористався правом та надав відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 09.07.2024 року.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи №202/35/23, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.12.2021 року відповідач ОСОБА_3 надала розписку про те, що вона взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 479000,00 грн., які зобов`язується повернути до 15 грудня 2023 року. Написано власноручно та підписано 15 грудня 2021 року, що підтверджується оригіналом розписки.

Як вбачається з розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, заборгованість з урахуванням часткового погашення за договором позики від 15.12.2021 року станом на 03.01.2024 року склала 456 398 грн. 10 коп., та складається з наступного: сума основного боргу відповідача за розпискою у розмірі 455649 грн. 09 коп.; 3% у розмірі 749 грн. 01 коп.

На час укладання договору позики ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , шлюб між якими зареєстровано 23.07.2011 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023 року справа №202/35/23, провадження №2/202/888/2023 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.

З наявної в матеріалах справи оригіналу розписки від 15.12.2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зобов`язалася повернути борг позивачу ОСОБА_1 до 15.12.2023 року.

Судом враховується, що вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача ОСОБА_3 .

Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано оригінал розписки від 15.12.2021 року.

Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання ОСОБА_3 , боргового зобов`язання перед ОСОБА_1 .

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних судом встановлено правомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позивач зазначає, що грошові кошти мають бути стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку, оскільки вони з 23 липня 2011 року (в тому числі і на день укладення договору позики) перебували в зареєстрованому шлюбі, а цей договір укладався в інтересах сім`ї.

Відповідач ОСОБА_4 зазначає, що у нього не виникало солідарного обов`язку зі сплати заборгованості за договором позики від 15 грудня 2021 року, оскільки позивачем не надано докази, що отримані за договором позики грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, відсутність його письмової згоди на отримання позики, та припинення шлюбних відносин з січня 2022 року, тому вважає, що він не є зобов`язаною особою за договором позики та не може бути відповідачем у цій справі.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім і речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що «правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».

Частиною 2 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У ч. 4 цієї статті передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вбачається, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності наступних умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Фактично якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в її інтересах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так ненадання письмової згоди другого з подружжя на отримання позики саме по собі не вказує на відсутній солідарний обов`язок повернення боргу за договором позики ( постанови Верховного Суду: від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18), від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).

Аналогічне закріплено в Постанові Верховного Суду по справі № 641/9402/13 від 19 травня 2021 року, по справі № 753/9645/21 від 13 березня 2024 року.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Сторона позивача посилається на те, що договір позики від 15 грудня 2021 року укладався в інтересах сім`ї відповідачів для спільного бізнесу.

У матеріалах справи відсутні докази, що такий договір укладено ОСОБА_3 всупереч інтересам її сім`ї, а також того, що майно, одержане за договором, використане не в її інтересах.

Суд вважає, що не є підставою для відмови в задоволенні позову посилання відповідача на те, що з січня 2022 року шлюбні відносин припинені та відповідач ОСОБА_3 брала кошти на свої особисті потреби, оскільки грошові кошти були отриманні ОСОБА_3 під час шлюбу та доказів на спростування того, що вони були отримані не в інтересах сім`ї відповідачем ОСОБА_4 не надано.

Виходячи із вищевикладеного, встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в розписці строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних, відповідно до наданого позивачем розрахунку за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в солідарному порядку з позичальника та її чоловіка, зазначені вимоги ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідачів, сплачений судовий збір в розмірі 4563 грн. 98 коп., підлягає стягненню з відповідачів по 2281 грн. 99 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 207, 545, 549, 625, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 76-81, 141, 259, 263- 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за тілом позики в розмірі 455649 грн. 12 коп. та 3% річних в розмірі 749 грн. 01 коп., а всього 456398 (Чотириста п`ятдесят шість тисяч триста дев`яносто вісім) гривень 10 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору по 2281 грн. 99 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.07.2024 року.

Суддя Л.П. Слюсар