Справа № 496/5126/22
Провадження № 2/496/1012/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилева В.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання заповіту недійсним,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кравцова Н.М., звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14.12.2006 року на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 4451, а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що він був сином матері ОСОБА_6 , 1931 року народження. До 1980 року вони всією родиною, в яку входили мати, батько, він та сестри проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому їх батьки розірвали шлюб та добровільно поділили спільно нажите майно. У зв`язку з цим, у 1980 році мати купила собі інший будинок за адресою: АДРЕСА_2 , куди переїхала разом з ним. Там вони весь час і мешкали. При цьому батько із сестрою відповідачкою по справі залишився проживати у будинку за АДРЕСА_1 . У 1988 році помер батько, а ІНФОРМАЦІЯ_2 мати. Після смерті матері він не звертався до нотаріальної контори для прийняття спадщини, так як весь час проживав разом з нею за однією адресою, піклувався про неї, а тому фактично прийняв спадщину, але не поспішав її оформлювати офіційно. Оскільки він не дуже ладив з відповідачкою, він не знав, де вона мешкала, йому лише відомо, що вони з чоловіком спочатку, як переїхали з с. Петрове, мешкали в с. Мирне, потім у м. Харків, а зараз вона, як переселенка, проживає в с. Широка Балка. Після смерті матері він весь час доглядав за будинком, сплачував усі комунальні платежі та згодом вирішив оформити будинок у свою власність, у зв`язку з чим звернувся до Вигодянської сільської ради, де дізнався про існування заповіту. Він навіть не міг подумати про те, що його сестра зробить без його відома заповіт. Під час ознайомлення зі спадковою справою у Біляївській нотаріальній конторі йому стало відомо, що відповідачка при складанні заповіту вказала, що інших спадкоємців після смерті матері немає. Позивач зазначає, що за життя мати ніколи не говорила про те, що буде укладати заповіт, тим більше, що вона не могли залишити його на вулиці, а сестрі заповісти два будинки. Крім того, весь час мати була при своєму розумі, могла говорити і писати, але в заповіті, нібито, підпис матері, але там написано настільки корявим почерком і прізвище вписане як « ОСОБА_7 » замість « ОСОБА_8 ». Оглянувши оспорюваний заповіт, він дійшов висновку, що заповіт є недійсним, тому що розпорядження матері, яке в ньому зазначено, може стосуватись лише будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 5,78 га, розташованої на території Березанської сільської ради. Що стосується розпорядження «усе моє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я по закону буду мати право» вважає, що це є стандартна форма заповіту і таке розпорядження не є волевиявленням матері. В заповіті чітко вказано, який саме будинок і земельна ділянка заповідається спадкоємцю, якщо це дійсно підписувала мати, і нічого не вказано за будинок під АДРЕСА_2 . Окрім цього, заповіт не відповідає його законно прийнятій формі, тому що у ньому не вказано, хто саме підписував даний заповіт, а в графі, де повинна бути розбірливо поставлений підпис заповідача, вказано прізвище « ОСОБА_7 » без ініціалів. З огляду на підпис заповідача вбачається, що прізвище вписане « ОСОБА_7 », а не « ОСОБА_8 », також немає ім`я та по батькові. Оглядаючи підпис заповідача видно, що підпис ставила якась хвора людина, у якої тремтіли руки. Також в даному заповіті не підтверджується те, що він підписано саме заповідачем і те, вона розуміє значення заповіту, а також, що їй було прочитано та роз`яснено наслідки складеного заповіту. Позивач вказує, що мати до смерті була при свідомості, могла сама читати та підписувати документи, тому вважає, що якби це було б при ній, то вона могла нормально написати своє прізвище, ім`я, по батькові та поставити підпис. У даному випадку невідомо, ким підписаний цей заповіт, немає жодних свідчень того, що заповідач прочитав вголос свій заповіт і власноручно його підписав, а також немає підтвердження того, що заповідач розумів наслідки складеного ним заповіту, а тому позивач просить визнати заповіт недійсним.

Позивач в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснив, що в 1980 році його мати придбала житловий будинок під АДРЕСА_2 . Коли він повернувся з армії, мати зареєстрували його в своєму будинку та сказала, що цей будинок залишиться йому, а будинок під АДРЕСА_1 , де мати разом з батьком мешкали до розлучення сестрі. В 2007 році померла мати, а в 2008 році вітчим. Він збирався робити документи на будинок, зробив технічний паспорт на будинок, але секретар сільської ради повідомила його, що йому не може видати документи. Через деякий час він поїхав в БТІ для того, щоб все ж таки зробити документи, де йому повідомили, що будинок переоформлено на ОСОБА_3 та направили до нотаріуса. Він дізнався, що у 2006 році був заповіт, який не підписано матір`ю. На його думку, цей заповіт зробила ОСОБА_9 , адже за життя мати хотіла залишити кожному по будинку. Після смерті матері і до цього часу він не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки, по перше, був живий вітчим, а, по друге, він не знав, що потрібно звертатись до нотаріуса. Він лише замовив технічний паспорт на будинок. У нотаріуса він отримав копію заповіту, відповідно до якого мати заповіла своє майно відповідачці. У нього немає зразків почерку та підпису матері, але у неї за життя руки не тремтіли, вона не була хворою, на обліку у психіатра не перебувала. У матері були проблеми з тиском. Той факт, що заповіт підписаний хворою людиною є його припущенням. Просить визнати заповіт недійсним та щоб відповідачка повернула йому будинок.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що позивач добре знає, як мати писала та підписувала документи. Заповіт підписано корявим почерком, хоча він мав би бути підписаний чітким почерком із зазначенням прізвища та ініціалів. Окрім того, заповіт не містить відомостей, що його було прочитано заповідачу та роз`яснено наслідки складання заповіту, тобто вказаний заповіт не відповідає інструкції. Позивач до цього часу не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тому що зареєстрований та проживає у спірному будинку. Відповідачка у своїй заяві про прийняття спадщини умисно приховала інших спадкоємців (батько, брат), що ніхто не знав про наявність заповіту. Вважає оспорюваний заповіт недійсним.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. При цьому пояснила, що у 1980 році мати пішла від батька та купила собі житловий будинок в АДРЕСА_2 . Мати написала їй листа та вона переїхала з м. Харків до неї проживати. Згодом їй дали будинок в с. Широка Балка. Позивач ніколи не проживав разом з матір`ю, він проживав в м. Одесі, а в будинку з батьком проживала сестра. Вона поховала батька. Їх мати ОСОБА_5 хворіла, вона її лікувала, проживала разом з нею. Матір також поховала вона. Вітчим був сліпим. Позивач вигнав його з будинку і вона за ним доглядала. Позивач сам проживав у будинку. Вона дізналась про існування заповіту, коли мати померла, а потім звернулась до нотаріуса та оформила усі документи. Вона проживала в с. Широка Балка до 2013 року. У 2022 році вона приїхала з м. Харкова, а позивач не пустив її у будинок, посилаючись на те, що вона підробила документи на будинок.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що підстав, встановлених ст. 225 ЦПК України, для визнання заповіту недійсним, на які посилається позивач, немає. Оспорюваний заповіт було складено в Березанській сільській раді секретарем ОСОБА_10 в присутності ОСОБА_5 , інших осіб не було. Позивач до цього часу до нотаріальної контори не звертався. Прізвище, яким ОСОБА_5 підписала заповіт, цілком може бути її підписом. Почеркознавча експертиза у справі не проведена, а тому обставини, зазначені позивачем, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні за клопотанням представника відповідачки була допитана свідок ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що працює в Управлінні освіти, молоді та спорту Вигодянської сільської ради на посаді секретаря-друкарки, у 2006 році (станом на момент складення заповіту) працювала в Березанській сільській раді на посаді секретаря, сторін по справі знає, як мешканців села. До неї приходило багато людей посвідчувати заповіти. Якщо такий заповіт існує, отже вона його посвідчувала. У її практиці не було таких випадків, щоб хтось за когось підписував заповіт. Заповідачі завжди підписують заповіт самостійно. Вона не пам`ятає, чи ОСОБА_5 була сама, чи хтось з нею був, але не виключає, що ОСОБА_5 хтось привіз на автомобілі, так як с. Петрове знаходиться не поряд із с. Березань. Те, що ОСОБА_5 хотіла заповісти, те вона і написала у заповіті. Вона ніколи не посвідчувала заповіт, якщо людина була з вадами здоров`я. Оскільки ОСОБА_5 прибула до сільської ради, отже вад зі здоров`ям у неї не було. ОСОБА_5 підписувала заповіт у її присутності. Заповідачі самі читали заповіти. Вона не приймала заяви про прийняття спадщини. Вона знає, що у ОСОБА_5 було два будинки, в одному проживала її покійна донька, а в іншому вона. Вона впевнена, що підпис в оскаржуваному заповіті належить саме ОСОБА_5 , тому що усі особи, яким вона посвідчувала заповіти, ставили свої підписи особисто.

Приймаючи до уваги пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 75 років померла мати позивача та відповідачки ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Після її смерті відкрилась спадщина на:

-житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Березанською сільською радою 20.01.2000 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15842312 від 07.09.2007 року (а.с. 43, 44);

-земельну ділянку площею 5,78 гектарів, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Березанської сільської ради Одеського (колишнього Біляївського) району Одеської області, масив № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_3 , яка належала померлій ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IІ-ОД № 076137, виданого Біляївською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 17.03.2003 року № 170/2003 (а.с. 52);

-грошові вклади з належними відсотками, компенсаціями та індексаціями, що знаходилися на зберіганні у відділенні ощадбанку АДРЕСА_3 на рахунках № № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , які належали померлій ОСОБА_5 на підставі довідки, виданої ВАТ «Державний ощадний банк України» Біляївське відділення № 5422 від 29.02.2008 року за № 335 (а.с. 59);

-житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 , який належав померлій ОСОБА_5 на підставі запису в погосподарській книзі виконкому Вигодянської сільської ради № 55 сторінка № 20, відповідно до довідки Вигодянської сільської ради Одеського району Одеської області № 1000/02-13/26 від 17.06.2022 року (а.с. 70).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_10 14.12.2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 126, яким заповіла відповідачці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона по закону буде мати право, а саме житловий будинок в АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 5,78 га, розташовану на території Березанської сільської ради, Державний акт на право приватної власності на землю серії 11-ЖД № 076137, виданий Біляївською райдержадміністрацією 22.12.2003 року (а.с. 16).

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідачка, як спадкоємиця за заповітом, звернулась до державного нотаріуса Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області із заявами про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 30, 63) та 24.10.2007 року, 30.11.2007 року, 02.03.2008 року та 19.07.2022 року отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на усе охоплене заповітом майно (а.с. 49, 56а, 61, 86).

В свою чергу позивач, який вважав себе спадкоємцем житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріальної контори з приводу оформлення права на спадщину не звертався, а коли вирішив оформити документи на вказаний житловий будинок, то дізнався про існування заповіту на користь відповідачки, якій мати заповіла усе своє майно.

Звертаючись до суду із позовною вимогою щодо визнання заповіту недійсним позивач стверджує, що оспорюваний заповіт підписаний не матір`ю, тому що мати написала б своє прізвище без помилки, зміст заповіту не відповідає його законно прийнятій формі, оскільки не містить імені та по батькові заповідача, а також підтвердження того, що заповіт підписано саме заповідачем і що заповідачу було прочитано та роз`яснено наслідки складеного заповіту. Крім того зауважує, що в заповіті дано конкретне розпорядження, яке стосується житлового будинку під АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 5,78 га, а фраза щодо усього майна заповідача є стандартною формою заповіту і не є волевиявленням матері.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

В даному випадку заповіт посвідчений секретарем Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області Пітушкан В.М., яка будучи допитаною в судовому засіданні під присягою підтвердила, що заповіт було складено зі слів ОСОБА_5 , нею прочитано та особисто підписано. Будь-яких доказів того, що оспорюваний заповіт підписала не ОСОБА_5 , а інша особа, позивачем суду не надано, клопотання про призначення посмертної судово-почеркознавчої експертизи позивачем також не заявлялось.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з абзацами 1, 3-5 статті 13 розділу ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5, яка діяла станом на момент посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріально посвідчувані заповіти, доручення, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, доручення, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, доручення, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, доручення, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи доручення не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено.

Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов`язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ.

Якщо глухий, німий або глухонімий громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, письменний, він сам прочитує документ і власноручно підписує його. Якщо такий громадянин неписьменний, при вчиненні нотаріальної дії обов`язково повинна бути присутня письменна особа, яка може порозумітися з ним і засвідчити своїм підписом, що зміст заповіту, доручення, заяви чи іншого документа відповідає волі глухого, німого або глухонімого громадянина, який бере участь у цій нотаріальній дії.

В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що заповідач ОСОБА_5 не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, будь-яких фізичних вад або тяжких захворювань не мала, отже мала право на складання заповіту та була в змозі самостійно його прочитати та підписати, заповіт має письмову форму та посвідчений секретарем сільської ради, його зміст був прочитаний та власноручно підписаний заповідачем у присутності секретаря, що вона підтвердила в судовому засіданні.

З огляду на вищезазначене, враховуючи норми законодавства, які діяли на час посвідчення оспорюваного заповіту, суд, з огляду на форму та зміст заповіту, вважає, що він відповідає вимогам щодо форми та порядку його посвідчення, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

Посилання позивача на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки із тексту заповіту можливо встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його посвідчила, тощо.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В судовому засіданні позивачем не доведено, що волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним їй майном не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В судовому засіданні представник позивача наголосила та у своєму письмовому поясненні-дебатах зазначила, що визнання заповіту недійсним ними заявлено з підстав частини першої статті 225 ЦК України, за положеннями якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі N 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі N 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі N 6-9цс12).

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року N 9 роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року у справі N 317/1029/20, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року N 7). Об`єктом посмертної судово-психіатричної експертизи є виключно матеріали справи та медична документація.

Важливо відзначити, що у ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року визначена презумпція психічного здоров`я, сутність якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи та потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановлення відповідних обставин є неможливим, суд призначає по справі експертизу. Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач та його представник з клопотанням про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи до суду не зверталися, інших доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 на час складення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, матеріали справи не містять, а фактично підстави позовних вимог базуються на суб`єктивних припущеннях позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання оскаржуваного в даній справі заповіту недійсним.

При таких обставинах суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 225, 1247, 1251-1252, 1257 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 року № 3306/50, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання заповіту недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 22.07.2024 року.

Виготовлення судового рішення поза межами строків, встановлених чинним законодавством на його виготовлення, обумовлено рядом причин, якими є, зокрема, велика завантаженість суддів Біляївського районного суду Одеської області, в тому числі судді Пендюри Л.О., в провадженні якого з початку 2024 року перебуває більш, ніж одна тисяча сто п`ятдесят справ, а також недостатня кількість суддів (з 2016 року кількість суддів у Біляївському районному суді Одеської області зменшилася з 11 до 7 (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ, що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення судових рішень у строки, встановлені чинним законодавством. Крім того, на робочий процес суттєво впливають чисельні повітряні тривоги через ракетні обстріли і необхідність перебування у цей момент суддів та працівників суду у безпечному місці, яким не є службовий кабінет, а також тривала відсутність електроенергії.

Суддя Л.О. Пендюра