Провадження № 2/470/100/24
Справа № 468/401/24
30 травня 2024 року смт Березнегувате
Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Орлової С.Ф.,
за участю секретаря судового засідання Ляшенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю,
25 березня 2024 року до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з Баштанського районного суду Миколаївської області для розгляду за підсудністю надійшла вищезазначена справа. У позові позивач вказав, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2 , він за особисті кошти 04 вересня 1993 року, придбав нерухоме майно - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . У квітні 1995 року шлюб між ними було розірвано, спору щодо поділу майна не було. Однак нотаріусом йому відмовлено в посвідченні договору купівлі - продажу житлового будинку, без згоди колишньої дружини. Посилаючись на викладене, позивач просив суд, визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Позивач в судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти заочного порядку розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності та відзиву на позов від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного.
З матеріалів справи, а саме повного витягу з Державного акту цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, убачається що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 1986 року по 13 квітня 1995 року ( а.с. 11,58-62).
04 вересня 1993 року позивач уклав договір купівлі - продажу, за яким придбав житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями, розташований в селі Новоукраїнка Березнегуватського району Миколаївської області. Вказаний договір посвідчений секретарем виконкому Новоукраїнської сільської ради народних депутатів ( а.с.16-18).
З довідки виданої 25 вересня 2023 року комунальним підприємством «Березнегуватське бюро технічної інвентаризації Березнегуватської селищної ради» за №130 убачається, що право власності на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване за позивачем Березнегуватською філією ММБТІ в реєстрову книгу 1 за №107 від 11.03.1995 року на підставі договору купівлі продажу від 04.09.1993 року № 69 виданого виконкомом Новоукраїнської сільської ради народних депутатів ( а.с.15).
29 березня 2007 року позивач на підставі рішення ІІІ сесії 5 скликання Новоукраїнської сільської ради від 12 вересня № 4 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1788 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в межах території АДРЕСА_1 ( а.с.12).
06 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області позивачу було відмовлено в оформленні договору купівлі продажу житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 через не надання згоди колишньої дружини ОСОБА_2 та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю ( а.с.25).
З матеріалів справи слідує, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року (час вступу Сімейного кодексу України), а тому на них поширюються норми КпШС України.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.
Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами.
Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).
Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У позові позивач зазначив, що спірний житловий будинок, хоча і був придбаний в період шлюбу, однак за його особисті кошти, що не суперечить положенням ст.ст. 22-24 КпШС України та роз`ясненням, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України. Під час підготовчого судового засідання позивач пояснював, що на час укладення договору купівлі продажу їх шлюб існував формально, оскільки сторони однією сім`єю не проживали, фактично розірвали шлюбні і сімейні стосунки, спільного господарства не вели, він переїхав і працював в с.Новоукраїнка Березнегуватського району Миколаївської області, а відповідачка залишилась проживати в Донецькій області.
Таким чином, з огляду на викладене вище та встановлені судом обставини справи, суд доходить висновку, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Крім цього суд враховує ту обставину, що позивачка протягом тривалого часу, фактично більше тридцяти років, будь- яких прав на вказане нерухоме майно не заявляла, з позовом до суду про поділ спільного сумісного майна подружжя не зверталась. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.10, 13, 258, 263-265,268, 280-283 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю задовольнити.
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями, житловою площею 47.1 кв.м. розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Березнегуватським районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення повного тексту рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя С.Ф. Орлова

Повне заочне рішення суду складене 30 травня 2024 року.