ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3597/24 Справа № 235/2131/23 Суддя у 1-й інстанції - Величко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Агєєва О.В.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Товариство з обмеженою відповідальністю « Краснолиманське»

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Сакун Віталій Анатолійович на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецкої області від 08 лютого 2024 року, ухваленого суддею Величко О.В. в м.Покровськ, Донецької області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ « Краснолиманське» про визнання припиненим трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, зобов`язання безоплатно надати вугілля на побутові потреби.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем по справі ТОВ «Краснолиманське» перебуває у трудових відносинах по теперішній час, працював гірником очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті.

03.10.2023р. позивачем була подана заява про звільнення його за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки станом на 20.10.2023р. заява про його звільнення не розглянута, позивач, посилаючись на ст.21 КЗпП України, ч.3 ст.38 КЗпП України ч.1 ст.39 КЗпП України, просить визнати припиненим трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП з 03 жовтня 2023 року.

Оскільки відповідач ТОВ «Краснолиманське» не сплачував йому заробітну плату, не забезпечував його безоплатним вугіллям просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі та зобов`язати безоплатно надати вугілля на побутові потреби за весь час роботи у кількості 5,9 тон за кожен рік, яке має відповідати вимогам Національного стандарту України « Вугілля кам`яне та антрацит для побутових потреб «ДСТУ 7146:2010.

Позивач просив визнати припиненим трудовий договір ОСОБА_1 з ТОВ «Краснолиманське» за п.2 ст.40 КЗпП з 03.10.2023р.; стягнути з ТОВ « Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість : в сумі 10738,80 грн. вихідної допомоги, 40449,48 грн. за час вимушеного простою та 33761,14 грн. компенсацію за невикористану відпустку. Зобов`язати ТОВ « Краснолиманське» безоплатно надати ОСОБА_1 вугілля на побутові потреби за весь час роботи у кількості 5,9 тон за 2023 рік, яке має відповідати вимогам Національного стандарту України « Вугілля кам`яне та антрацит для побутових потреб» ДСТУ 7146:2010.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецкої області від 08 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Краснолиманське» про визнання припиненим трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, зобов`язання безоплатно надати вугілля на побутові потреби.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням через свого представника Сакуна В.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про повне задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

При цьому, представник позивача Сакун В.А. вказує на те, що згідно довідки про стан здоров`я позивача від 02.10.2023 ОСОБА_1 протипоказано фізичне перенавантаження, праця в підземних умовах, переохолодження, тому 03.10.2023 він висловив своє небажання продовжувати роботу у зв`язку із станом здоров`я, що є незгодою для будь-яких переведень та переміщень.

Представник позивача вказує на те, що керівнику відповідача було відомо про волевиявлення позивача припинити трудові відносини у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, оскільки позивач через підсистему «Електронний суд» в особистий кабінет директора Руденка А.А. направив довідку про стан здоров`я і заяву про припинення трудового договору, які були доставлені до електронного кабінету користувача 03.10.2023 11:18.

Представник позивача вважає, що визнання трудових відносин припиненими за п.2 ст.40 КЗпП України є належним способом захисту порушеного права та не потребує окремого скасування наказу про звільнення позивача, оскільки відповідач в ході розгляду справи може видавати безліч наказів та їм оцінку повинен надавати суд в рамках цього процесу.

Також Сакун В.А. зазначає, що відповідно до п.8.1 колективного договору відповідач повинен був забезпечити позивача вугіллям, чого зроблено не було, тому доводи суду щодо відсутності в нього такого обов`язку є неспроможними. Посилання на наказ №369 від 30.06.2023 «Про зупинення дії окремих положень та внесення змін до колективного договору» є безпідставним, оскільки цей наказ не був доведений до позивача та інших працівників підприємства. Вказує, що відповідачем не доведено ознайомлення позивача з наказом №369 від 30.06.2023, окрім того представник позивача вважає зазначений наказ недійсним на підставі ст.9 ст.16 КЗпП України.

Відзив ТОВ "Краснолиманське" на апеляційну скаргу представника позивача Сакуна В.А. колегія суддів не приймає, оскільки його подано з пропуском встановленого законом строку.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач по справі ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» з 03.03.2023р. по 25.01.2024 р. ( а. с. 95, 102)

З 03.10.2023 р. позивач був відсутнім на роботі, у зв`язку з чим листами начальника відділу кадрів підприємства за № 215/1 від 25.10.2023 р. та № 236/1 від 23.11.2023р. йому було запропоновано повідомити про причини своєї відсутності, надавши відповідні документи ( а. с. 88,107).

Листи були отримані позивачем по справі, що підтверджується трекінгом Укрпошти ( а. с. 88-91,108-110).

На ім`я директора ТОВ «Краснолиманське» Руденко А.А. начальником відділу кадрів ТОВ «Краснолиманське» та заступником начальника дільниці № 1-1 були направлені доповідні про факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці з 03.10.2023р., та повідомлено, що із заявою про звільнення ОСОБА_1 не звертався, для встановлення причин відсутності були направлені відповідні листи, які ним отримані. Станом на 24.01.2024 р. причини неявки ОСОБА_4 на роботу невідомі. ( а. с. 100-101).

Наказом №32к від 25.01.2024 р. за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме за скоєння прогулів з 03.10.2023 р. по теперішній час, без поважних причин, звільнено з 25.01.2024 р. гірника очисного забою 5 розряду дільниці № 1-1 ОСОБА_1 т. № 49813 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. ( а.с.95).

Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» за №58 від 25.01.2024 року на дату складання довідки заборгованості по заробітній плати перед ОСОБА_1 за період з 03.03.2023р. по 02.10.2023р. підприємство не має. Заробітна плата виплачена у повному обсязі. ( а. с. 86).

Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» №59 від 25.01.2024 р. ОСОБА_1 працював на підприємстві з 03.03.2023р. по 25.01.2024р. Був звільнений 25.01.2024 р. за наказом №32 від 25.01.2024р. за прогули з 03.10.2023р. За цей період йому була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 41 календарний день у розмірі 33761,14 грн, яка буде виплачена найближчим часом. Сума компенсації зазначена після утримання всіх обов`язкових податків і зборів ( а. с. 87).

Відповідно до довідки ТОВ «Краснолиманське» №64 від 26.01.2024р. ОСОБА_1 таб № 49813 при звільненні була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 41 календарний день у розмірі 33761,14 грн., яка була виплачена 25.01.2024р. в повному обсязі. На момент видачі довідки підприємство не має ніякої заборгованості перед ОСОБА_1 ( а.с. 153).

В матеріалах справи міститься заява позивача на ім`я директора ТОВ «Краснолиманське» про звільнення його за станом здоров`я на підставі висновку ЛКК №187 від 02.10.2023р. відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України з проведенням повного розрахунку ( а. с. 7).

Згідно довідки про стан здоров`я №1719/3 ЛКК ОСОБА_1 згідно рішення ЛКК від 02.10.2023р. протипоказано фізичне перенавантаження, праця в підземних умовах, переохолодження ( а. с. 8).

Згідно довідки головного геолога ТОВ «Краснолиманське» географічно основні вугільні запаси України зосереджено у Донецькій, Луганській та Дніпропетровській областях, це так званий Донецький вугільний басейн, в якому добувають кам`яне вугілля, кам`яне вугілля, що коксується та антрацит. Поклади вугілля антрациту в Україні є лише у східній частині Донецького басейну, а саме у Луганській та північно-східній частині Донецької області. Всі антрацитові шахти наразі перебувають на окупаційних територіях. На решті Донецької області залягають кам`яне вугілля марок Г,Ж,К.

ТОВ « Краснолиманське» розробляє кам`яне вугілля пластів m (4) 2 , L3 та k5 , k5b на підставі спеціального дозволу №3316 від 19.12.2003 р.. На балансі підприємства станом на 01.10.2020р. Державною комісією України із запасів корисних копалин затверджено 33370 т.т кам`яного вугілля загальнодержавного значення категорії В+ С1 марок Г та Ж. ( а.с. 138).

Наказом №369 від 30.06.2023р. для забезпечення соціальних потреб працівників ТОВ « Краснолиманське» у зв`язку оголошеним та введеним в Україні воєнним станом із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 р., внесені зміни до п.8.1 Колективного договору в частині забезпечення безоплатним вугіллям у кількості 2950 кг працівників, які працюють на підприємстві не менше як 7 місяців, за поданою ними заявою. Положення, які відображені у заяві, є обов`язковими для працівника, при отриманні вугілля. Затверджено зразок заяв на отримання вугілля ( а.с. 98).

Згідно доповідної головного бухгалтера ТОВ « Краснолиманське» від 22.01.2024 р. відповідно до наказу №360 від 30.06.2023р. за період з листопада 2023 р. по січень 2024 р. 159 працівників ТОВ « Краснолиманське» було забезпечено вугіллям на побутові потреби, з них 90 працівників дільниці № 1-1. Працівник дільниці № 1-1 ОСОБА_1. т. № 49813 з відповідною заявою щодо забезпечення його вугіллям до відділу бухгалтерії не звертався. ( а. с. 99).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних в частині визнання припиненим трудового договору за п.2 ст.40 КЗпП з 03.10.2023р. на підставі досліджених та оцінених доказів наданих сторонами по справі, виходив з того, що

в матеріалах справи міститься наказ підприємства №32 к від 25.01.2024 р. про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, який на момент розгляду справи є діючим, а заява позивача від 03.10.2023 р. належним чином не оформлена та не подана, як того вимагають норми КЗпП, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Відмовляючи позивачеві у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд виходив з встановлених обставин справи, а саме повним проведення відповідачем ТОВ « Краснолиманське» розрахунку при звільненні та відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати безоплатне вугілля за весь час роботи у кількості 5.9 т. за 2023 рік, яке має відповідати вимогам Національного стандарту України « Вугілля кам`яне та антрацит для побутових потреб» ДСТУ 7146:2010, суд першої інстанції вихов з недоведеністю позивачем порушення його прав.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідност.139 КЗпП Українипрацівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п.1ст.36 КЗпП України).

Припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Серед підстав припинення трудового договору є і розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38 та 39 КЗпП). Так, зокрема, за загальним правилом працівник має право припинити трудові відносини, повідомивши про це роботодавця заявою за два тижні до відповідної дати.

Натомість ч.3 ст.38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Заява про звільнення за власним бажанням повинна містить вимогу про проведення остаточного розрахунку в строки, передбачені ст.116 КЗпП, та повинна бути подана до адміністрації підприємства.

Як встановлено судом матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності волевиявлення двох сторін на припинення трудового договору за угодою сторін. ( ст.36 КЗпП Укураїни), як і відсутні докази на підтвердження наявності належно оформленої заяви позивача про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Натомість, в матеріалах справи є заява ОСОБА_1 про припинення трудового договору за п. 2 ст. 40 КЗпП України, яка, як правильно зазначив суд не має правового значення для вирішення спору, оскільки, нормою п.2 ст.40 КЗпП України визначені підстави розірвання трудового договору з ініціативи саме роботодавця, а не працівника, тобто ініціатором розірвання трудового договору за п.2 ст.40 КЗпП України може виступати лише роботодавець, а не працівник, окрім того заява ОСОБА_1 від 03.10.2023р. не оформлена належним чином, не подана в установленому законом порядку. Посилання представника позивача на факт подання такої заяви про звільнення в системі ЕСІТС, судом не прийняті до уваги.

Більш того, як встановлено судом, позивача за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме за скоєні прогули з 03.10.2023 р. без поважних причин, наказом №32 к від 25.01.2024р. було звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України з 25.01.2024р. Вказаний наказ на момент розгляду даної справи не скасовано, є дійсним.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції позивач, у зв`язку з неможливістю виконувати роботу за станом здоров`я, не був позбавлений права звернутися до відповідача з відповідною заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України або за угодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України, проте цього не зробив.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що заява позивача від 03.10.2023 р. належним чином не оформлена та не подана , як того вимагають норми КЗпП, а матеріали

справи містять наказ підприємства № 32 к від 25.01.2024 р. про звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, який на момент розгляду справи є діючим, дійшов правильного й обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання припиненим трудового договору за п.2 ст.40 КЗпП з 03.10.2023р.

Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Суд перевірив та встановив, що станом на день звільнення 25.01.2024 року у відповідача не має заборгованості по заробітній платі перед позивачем, що підтверджено довідкою №64 від 26.01.2024 року та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості по заробітній плат.

Відповідно до частин першої, третьої статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальномурівні - територіальні угоди.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до частин першої та одинадцятої статті 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Пунктом 8.1 Колективного договору визначено право на безоплатне забезпечення вугіллям працівників підприємства , які пропрацювали на даному підприємстві не менше 5 місяців. ( а. с. 94).

Наказом №369 від 30.06.2023 р. було запроваджено звернення за забезпечення вугіллям на побутові потреби за заявою працівника встановленого зразка.

Як вбачається з матеріалів справи за період з листопада 2023р. по січень 2024 р. 159 працівників ТОВ «Краснолиманське» було забезпечено вугіллям на побутові потреби, з них 90 працівників дільниці №1-1. Працівник дільниці №1-1 ОСОБА_1. т. № 49813 з відповідною заявою щодо забезпечення його вугіллям до відділу бухгалтерії не звертався (а.с.99).

Доводи представника позивача, що наказ №369 є незаконним, таким, що порушує його права, були предметом розгляду судом першої інстанції, та як правильно зазначив суд у рішенні будь-яких доказів на підтвердження не чинності цього наказу, а також будь-яких звернень позивача з приводу забезпечення безоплатним вугіллям до адміністрації ТОВ « Краснолиманське» суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови відповідача у вирішення цього питання.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Оскільки правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем його права, правомірність набуття якого встановлюється нормами законодавства.

Враховуючи той факт, що предметом даного спору є вимоги про забезпечення безоплатним побутовим вугіллям, тобто порушення, як вважає позивач права на отримання гарантованих державою соціальних пільг, при цьому, як правильно зазначив суд, позивачем належними та допустимими доказами не доведено порушення відповідачем його права на отримання безоплатного вугілля. (відсутні докази звернення до відповідача з заявою про видачу вугілля, відсутня відмова роботодавця у забезпеченні ОСОБА_1 безоплатним побутовим вугіллям).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника позивача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції , без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Сакун Віталій Анатолійович залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецкої області від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 19 червня 2024 року

Головуючий:

Судді: